справа № 355/2286/23
провадження № 22-ц/824/5847/2026
головуючий у суді І інстанціїЧальцева Т.В. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Журби С.О., Борисова О.В.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначив, що 20 серпня 1991 року за актовим записом № 2 був зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою.
14 вересня 2021 року рішенням Баришівського районного суду Київської області шлюб було розірвано.
За період шлюбу ними за спільні кошти, спільною працею для спільних потреб був набутий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . Зазначений будинок був оформлений на підставі договору дарування від 26 вересня 1997 року, згідно якого гр. ОСОБА_3 подарувала, а гр. ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак в дійсності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були придбані (куплені) за їхні спільні кошти, набуті спільною працею для спільних потреб.
В день посвідчення договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , дарителька ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона отримала грошові кошти в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В розписці додатково ОСОБА_3 зазначила, що будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , вона в дійсності продала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за 4 000 доларів США.
Окрім того, перед придбанням будинку в смт. Баришівка, позивачем ОСОБА_1 , була продана квартира, розташована по АДРЕСА_2 , яка перебувала у власності ОСОБА_1 . Окрім того, ОСОБА_2 був проданий житловий будинок (який був їхньою спільною сумісною власністю), розташований по АДРЕСА_3 . Отримані кошти від продажу квартири та будинку ними спільно були використані на придбання будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
За період шлюбу, за спільні кошти, спільною працею придбаний ними житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначений в технічному паспорті літ. «А» був реконструйований в 2007 році; прибудова, позначена в технічному паспорті літ. «а» була прибудована до будинку в 2007 році, також в 2007 році був побудований погріб та в 2020 році побудована тераса, позначена в технічному паспорті літ. «а2».
Земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1442 га цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору була розділена на дві окремі земельні ділянки на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, в результат чого на даний час одна ділянка є загальною площею 0,0995 га, розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131: 0012, а ділянка загальною площею 0,0447 га розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131:0013.
На земельній ділянці площею 0,0447 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд кадастровий номер 3220255101:01:131:0013, розташованої по АДРЕСА_1 за спільні кошти, спільною працею, для спільних потреб було розпочато будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією технічного паспорту від 12 вересня 2020 року.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати по сплаті судово-технічної експертизи у сумі 10 000 ( десять тисяч ) грн 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що за період шлюбу за спільні кошти, спільною працею для спільних потреб був набутий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по АДРЕСА_1 . Зазначений будинок був оформлений на підставі договору дарування від 26 вересня 1997 року згідно якого гр. ОСОБА_3 подарувала, а гр. ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак в дійсності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були придбані (куплені) за спільні кошти подружжя набуті спільною працею для спільних потреб.
В день посвідчення договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , дарителька ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона отримала грошові кошти в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В розписці додатково ОСОБА_3 зазначила, що будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 вона в дійсності продала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за 4 000 доларів США.
Окрім того перед придбанням будинку в смт. Баришівка ОСОБА_1 була продана квартира, що розташована по АДРЕСА_2 , яка перебувала у власності ОСОБА_1 . Окрім того ОСОБА_2 був проданий житловий будинок (який був нашою спільною сумісною власністю), розташований по АДРЕСА_3 . Отримані кошти від продажу квартири та будинку спільно були використані на придбання будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
За період шлюбу, за спільні кошти, спільною працею придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначений в технічному паспорті літ. «А» був реконструйований в 2007 році, прибудова позначена технічному паспорті літ. «а» була прибудована до будинку в 2007 році, також в 2007 році був побудований погріб та в 2020 році побудована тераса позначена в технічному паспорті літ. «а2».
Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1442 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та спору була розділена на дві окремі земельні ділянки на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, в результаті чого на даний час одна ділянка є загальною площею 0,0995 га. розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131:0012 інша ділянка загальною площею 0,0447 га. розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131:0013.
На земельній ділянці площею 0,0447 га. цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд , кадастровий номер 3220255101:01:131:0013 розташованої по     АДРЕСА_1 за спільні кошти, спільною працею, для спільних потреб було розпочато будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією технічного паспорту від 12 вересня 2020 року.
Вказує на те, що як видно з технічного паспорту, на старий будинок на місці старої веранди прибудовано два приміщення з погребом під будинком та частиною прибудови. При цьому розміри старого будинку - будь-якої реконструкції та перепланування не проводилось. Також будь-яка реконструкція старого будинку не проводилась і на встановлення додаткової площі права власності не надавалося. Згідно технічного паспорта будівництво завершене. Наявність дозволу на будівництво та технічного паспорту достатньо для введення в експлуатацію та реєстрації права власності на житловий будинок. Ці дії повинна зробити власник будинку, ОСОБА_2 , яка свідомо відмовлялась від подачі документів для введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на даний будинок. Крім того, про завершення будівництва свідчить факт прописки ОСОБА_2 в даному будинку, так як прописка заборонена законом у недобудованому будинку.
Таким чином, на переконання апелянта даний факт спростовує твердження про самочинне будівництво, та підтверджує факт завершення будівництва.
Вказує, що в судових засіданнях не проводилось дослідження зміни площі житлового будинку згідно документів наданих позивачем, а саме технічних паспортів, проектного плану, щоб визначити чи проводилась реконструкція та перепланування кімнат старого будинку.
Крім того, відповідачка категорично заперечує факт написання розписки про продаж будинку за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 . Але свідки допитані в судовому засіданні, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт написання розписки ОСОБА_3 про продаж свого будинку та отримання коштів в сумі 4000 доларів США за продаж житлового будинку, які отримані нею були від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні під час допиту підтвердила той факт, що відповідач ОСОБА_2 знала про наявність розписки і розшукувала її.
Звертає увагу на той факт, що позивач в третьому пункті позовних вимог просив: «Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , картка платника податків - НОМЕР_1 , право на 1/2 частку недобудованого будинку (садибного типу) з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 36,6 кВ. м. розташованого по АДРЕСА_1 », а не право власності, як зазначає суд в судовому рішенні.
20 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача - ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
У судове засідання 02 червня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Колегія суддів враховує, що учасники справи реалізували свої процесуальні права шляхом подання письмових заяв по суті спору, зокрема апеляційної скарги, відзиву на позовну заяву, заперечень щодо поданих доказів та інших процесуальних документів, які містяться в матеріалах справи та були досліджені судом апеляційної інстанції.
Відповідно до положень статей 223, 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених учасників справи не перешкоджає її апеляційному розгляду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі №359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції було встановлено, що 20 серпня 1991 року був зареєстрований шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_7 за актовим записом № 2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 20.04.1991 р. (т.1, а.с. 13).
14 вересня 2021 року рішенням Баришівського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано.
Згідно договору купівлі-продажу від 20.01.1997р., ОСОБА_2 продала житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 14)
Зі змісту договору дарування від 26.09.1997 р., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,14 га, розташовану в АДРЕСА_1 . Дар сторони оцінюють в 1209 грн. 60 коп. (т.1 а.с. 16-19)
Зі змісту договору дарування від 26.09.1997 р., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 . Дар сторони оцінюють в 3798 грн. (т.1 а.с. 86).
Згідно розписки ОСОБА_3 від 26.09.1997р., вона отримала від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 20).
Згідно Рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області № 85.15 від 14.08.2003р., ОСОБА_2 дозволено провести розширення веранди та перебудувати господарчий сарай, будівництво на власній присадибній земельній ділянці по вищезазначеній адресі згідно будівельного паспорту (т. 1а.с. 21,22-26, 27-32).
Земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1442 га цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору була розділена на дві окремі земельні ділянки на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, в результат чого на даний час одна ділянка є загальною площею 0,0995 га, розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131: 0012, а ділянка загальною площею 0,0447 га розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3220255101:01:131:0013.
На земельній ділянці площею 0,0447 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд кадастровий номер 3220255101:01:131:0013, розташованої по АДРЕСА_1 було розпочато будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією технічного паспорту від 12 вересня 2020 року.
Згідно довідки № 978 від 25.03.2008р., виданої виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2 проживає та прописана в АДРЕСА_1 . Вищевказаний будинок належить ОСОБА_2 . На цій житловій площі постійно проживає, але не зареєстрований, чоловік ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 (т.1 а.с. 40-42).
Згідно відповіді КП Баришівське Бюро Технічної Інвентаризації № 645 від 05.12.2023р., наявна інвентаризаційна справа на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , в якій, зокрема, зазначено зведений акт вартості будівель і споруд, оціночний акт, поверховий план, технічний опис, ескіз, картка на домоволодіння, журнал зовнішніх обмірів, зведений оціночний акт (т. 1 а.с. 43 - 55).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.10.2017р., ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,1442 кадастровий номер 3220255101:01:131:0011 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 71,88).
Згідно рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області № 27.5 від 26.04.2018р., місцю розташування земельної ділянки площею 0,1442 кадастровий номер не визначений, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , присвоєно адресу - АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 72).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.09.2018р., земельна ділянка площею 0,0995 кадастровий номер 3220255101:01:131:0012 за адресою: АДРЕСА_1 є з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (т.1 а.с. 73-76).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.09.2018р., земельна ділянка площею 0,0447 кадастровий номер 3220255101:01:131:0013 за адресою: АДРЕСА_1 є з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (т.1 а.с. 77-81).
Зі змісту Довідки КП Баришівське Бюро Технічної Інвентаризації № 56 від 26.02.2024р., ОСОБА_2 є власницею житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26.09.1997 р. (т.1 а.с. 89).
Суд першої інстанції також встановив, що в тексті позовної заяви, позивач стверджує, що дарителька ОСОБА_3 отримала від позивача кошти в сумі 4000 доларів США за житловий будинок, що розташований за адресою по АДРЕСА_1 , про що написала відповідну розписку. В той же час в тексті вказаної розписки мова про продаж земельної ділянки за вказаною адресою не йдеться.
Крім того, в договорі дарування житлового будинку від 26 вересня 1997 року зазначена вартість майна, що дарується, і вона становить 3798 гривень, а вартість земельної ділянки, згідно договору дарування, становить - 1209 гривень.
В той же час, позивач зазначає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний сторонами по справі за 4 000 тисячі доларів, при цьому посилається на текс рукописної розписки, про отримання коштів від позивача за спірний будинок.
Поряд з тим, відповідача категорично заперечує факт написання цієї розписки, підкреслюючи, що про існування такої розписки відповідачу відомо не було. Більш того, на думку відповідача, вказана розписка не могла бути написана самою ОСОБА_3 , оскільки в даній розписці була відсутня будь яка потреба.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 10469/24-34 від 01.11.2024р., « відповісти на питання в який період часу (день, місяць, рік) було виконано рукописний текст розписки від імені ОСОБА_3 від 26.09.1997р. Та яка давність нанесення рукописних записів, виконаних в тексті розписки ОСОБА_3 , яка датована 26.09.1997, та чи відповідають вони даті, яка в ній зазначена» не видається можливим через те, що на досліджувану розписку від імені ОСОБА_3 датовану 26.09.1997р., здійснювався суттєвий вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її (розписки) реквізитів» (т.1 а.с. 194-202).
Суд першої інстанції вказує, що з матеріалів справи вбачається, що договір дарування житлового будинку, на який посилається позивач у своїй заяві, укладено 26 вересня 1997 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК УРСР (у редакції Закону1963 року).
Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , згідно договору дарування від 26 вересня 1997 року, отримала в дар житловий будинок по АДРЕСА_1 . Як зазначено в договорі дарування, житловий будинок є дерев`яний, розмір житлової площі становить 24,9 кв.м., та сарай, що підтверджується технічним паспортом, а сам будинок має дві житлові кімнати, загальною площею 24,9 кв.м.
В той же час, як вказує позивач в позовній заяві, вказаний житловий будинок був реконструйований у 2007 році, а саме, був побудований погріб, в 2020 році побудована тераса, позначена в технічному паспорті літ. «а2».
При цьому, як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок від 12 вересня 2020 року, виготовленого на замовлення відповідача ОСОБА_1 , на даний час житлова площа даного житлового будинку становить - 42,2 кв.м., вже має не дві, а три житлові кімнати, змінилися площі інших приміщень в будинку, та відповідно збільшилась загальна площа будинку з моменту дарування з 55,2 кв.м. На 80,0 кв.м.
Крім цього, вказаний будинок згідно договору дарування та технічного паспарту, на момент дарування був дерев`яний, а на даний час, згідно технічного паспорта за 2020 рік, будинок обкладений цеглою, в 2007 році побудовано прибудову, погріб, та в 2020 році побудовано терасу.
В той же час суд звертає увагу, що будь-якої дозвільної документації на проведення вказаних будівельних робіт, в результаті яких змінилася як площа житлового будинку, так і було здійснено добудову господарських будівель, позивачем не надано, а зі змісту рішення Баришівської селищної ради від 14 серпня 2003 року № 85.15, яке надане позивачем до позовної заяви, вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 було надано лише дозвіл на проведення розширення веранди, перебудову господарчого сараю та будівництво гаража.
Таким чином, згідно даного рішення, було лише розширено веранду; перебудови сараю та будівництва гаража не відбувалось. Крім цього, вказаним рішенням не надавалось жодного дозволу на реконструкцію та перепланування житлового будинку. При цьому позивачем не надано жодного доказу щодо наявності декларації про готовність після проведеного перепланування будинку, введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на перебудований житловий будинок.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані обставини свідчать про самочинне будівництво, право власності на яке не виникає, та не може бути визнане в судовому порядку.
Відповідно, не підлягають задоволенню також позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки даний об`єкт нерухомості не добудований, не введений в експлуатацію, та право власності на нього не зареєстроване, та позивачем не надано доказів щодо відсотку його готовності.
Залишаючи позовну заяву без задоволення, суд першої інстанції також виходив з того, що матеріали справи не містять інших допустимих та належних доказів передачі коштів саме на момент укладення договору.
З наведених вище та досліджених судом першої інстанції доказів та пояснень відповідача та свідків по справі вбачається, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вищевказаною адресою, належать відповідачці по справі ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 26 вересня 1997 року, а отже є її особистою приватною власністю.
Суд першої інстанції зауважує, що вказані договори дарування позивачем в даній справі не оспорював, питання про їх недійсність або удаваність позивач не ставив, а відтак дані договори дарування, які посвідчений нотаріально, є чинними, а тому майно отримане за вказаними договорами не є спільним майном подружжя, в силу приписів ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю, який був чинний на момент придбання будинку та земельної ділянки в дар. Презумпція дійсності вказаних договорів діє до того часу, поки вказані договори дарування не будуть скасовані в судовому порядку за позовом зацікавленої особи.
За таких обставин, вимоги позивача про визнання за ним права власності на частку в даному нерухомому майні, яке належить колишній дружині на підставі договорів дарування, без заявлення вимоги про оспорення даних договорів дарування, з підстав їх недійсності чи удаваності, та без заявлення вимоги про визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя, є не правомірними та задоволенню не підлягають, оскільки суперечать нормам матеріального права.
Поряд з цим, суд першої інстанції зауважив, що за відсутності відповідних позовних вимог у суду відсутні правові підстави для застосування до цих вимог позовної давності.
Як слідує із змісту оскаржуваного рішення судом першої інстанції правильно були встановлені правовідносини, які виникли між сторонами цього спору та норми права, які підлягають застосуванню. 
Основним доводом апеляційної скарги є посилання позивача на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , хоча й був оформлений на відповідача на підставі договору дарування від 26 вересня 1997 року, фактично був придбаний сторонами за спільні кошти подружжя, а тому має вважатися об`єктом їх спільної сумісної власності.
Однак такі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
На момент укладення спірного договору діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, положення якого передбачали можливість визнання недійсними правочинів, укладених без наміру створення правових наслідків, що ними обумовлювалися. За чинним цивільним законодавством такі правочини віднесені до фіктивних.
Разом із тим незалежно від правової кваліфікації відповідний договір є оспорюваним правочином і до моменту визнання його недійсним у встановленому законом порядку породжує передбачені ним правові наслідки.
Матеріали справи свідчать, що договір дарування від 26 вересня 1997 року, на підставі якого відповідач набула право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, вимог про визнання його недійсним позивачем у межах даної справи не заявлялося.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що належність майна відповідачу на підставі договору дарування підтверджується належними та допустимими доказами, а тому відсутні правові підстави для визнання цього майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу між сторонами.
Посилання апелянта на розписку, складену ОСОБА_3 , як на доказ того, що сторони фактично уклали договір купівлі-продажу, а не дарування, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач заперечувала факт складання та підписання зазначеного документа за наведених позивачем обставин. Для перевірки відповідних доводів у справі було проведено судову експертизу, за результатами якої встановлено ознаки штучного зістарювання її (розписки) реквізитів.
При цьому позивач не заявляв клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи, не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували висновок експерта. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано врахував зазначений висновок під час оцінки доказів у справі, а доводи апеляційної скарги не містять переконливих підстав для іншої оцінки цих доказів.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що за час шлюбу сторонами фактично було створено новий об`єкт нерухомого майна внаслідок проведення будівельних робіт, реконструкції та здійснення значних поліпшень спірного будинку, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріали справи не містять даних про те, що позивач під час розгляду справи судом першої інстанції заявляв самостійну вимогу про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності саме внаслідок створення нового об`єкта нерухомості або істотного збільшення вартості особистого майна відповідача за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя. Відповідно такі обставини не були предметом дослідження та правової оцінки суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд позбавлений можливості надавати первинну оцінку зазначеним доводам та встановлювати нові фактичні обставини, які не були предметом розгляду суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, однак не містять посилань на обставини, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді О.В. Борисова 

С.О. Журба