СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/6260/26
пр. № 2/759/7935/26
27 квітня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Валинкевич В.А., представника позивача - адвоката Чорнія Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, за позовом ОСОБА_1 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується договором дарування від 25.03.1995 року №5у-101 та інформаційною довідкою з КП КМБІ від 28.01.2026 року №55065.
Маючи намір внести відомості про належне їй право власності на квартиру до Державного реєстру речових прав, Позивач звернулася до ЦНАП і подала на реєстрацію прав заяву з необхідними документами.
04.02.2026 року державний реєстратор відмовив Позивачу у реєстрації прав, оскільки згідно відомостей ДРРП наявні зареєстровані обтяження (арешт). Вказане підтверджується рішенням про відмову у вчиненні реєстраційних дій від 04.02.2026 року №83151364.
В подальшому Позивач отримала інформаційну довідку з ДРРП і з`ясувала, що 21.05.2001 року відділом державної виконавчої служби у Ленінградському районі міста Києва була винесена постанова №8/5 про накладення арешту на квартиру. При цьому власником майна чомусь вказано невідому позивачу гр. ОСОБА_2 .
Оскільки без скасування обтяжень державний реєстратор не має змоги внести до ДРРП відомості про права Позивача, остання звернулася до Відділу державної виконавчої служби у Святошинському районі (далі - Відповідач) із запитами щодо деталей накладених арештів. 
Листом від 05 березня 2026 року відповідач повідомив, що жодних відомостей і документів про виконавче провадження, в межах якого накладався арешт - не зберіглося. Пояснити, чому власником квартири вказана стороння особа - не зміг. Окрім того відповідач вказав, що у зв`язку з тим, що матеріали ВП відсутні, скасувати арешт немає можливості та підстав і запропонував звернутися до суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2026 року визначено головуючого суддю Ключника А.С. (а.с. 21-22).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2026 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 27.04.2026 о 10:00 год. (а.с. 23).
Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надіслав.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Чорній Д.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується договором дарування від 25.03.1995 року №5у-101 та інформаційною довідкою з КП КМБІ від 28.01.2026 року №55065.
Маючи намір внести відомості про належне їй право власності на квартиру до Державного реєстру речових прав, Позивач звернулася до ЦНАП і подала на реєстрацію прав заяву з необхідними документами.
04.02.2026 року державний реєстратор відмовив Позивачу у реєстрації прав, оскільки згідно відомостей ДРРП наявні зареєстровані обтяження (арешт). Вказане підтверджується рішенням про відмову у вчиненні реєстраційних дій від 04.02.2026 року №83151364.
В подальшому Позивач отримала інформаційну довідку з ДРРП і з`ясувала, що 21.05.2001 року відділом державної виконавчої служби у Ленінградському районі міста Києва була винесена постанова №8/5 про накладення арешту на квартиру. При цьому власником майна чомусь вказано невідому позивачу гр. ОСОБА_2 .
Оскільки без скасування обтяжень державний реєстратор не має змоги внести до ДРРП відомості про права Позивача, остання звернулася до Відділу державної виконавчої служби у Святошинському районі (далі - Відповідач) із запитами щодо деталей накладених арештів. 
Листом від 05 березня 2026 року відповідач повідомив, що жодних відомостей і документів про виконавче провадження, в межах якого накладався арешт - не зберіглося. Пояснити, чому власником квартири вказана стороння особа - не зміг. Окрім того відповідач вказав, що у зв`язку з тим, що матеріали ВП відсутні, скасувати арешт немає можливості та підстав і запропонував звернутися до суду.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див.: висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).
Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, провадження 14-431цс19).
У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК України).
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
У справі, що розглядається, предметом спору є вимога позивача до відповідача - Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту, що накладений 21.05.2001 року відділом державної виконавчої служби у Ленінградському районі міста Києва згідно постанови №8/5 про накладення арешту на спірну квартиру.
Таким чином, позов пред`явлено позивачем до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на згадану квартиру, ні заінтересованою особою у справі, ні суб`єктом правовідносин з позивачами.
Водночас клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, позивачем та його представником не заявлено.
Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/1б-ц (провадження № 14-61цс18).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статтями 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 27.04.2026 року. 

Суддя Ключник А.С.