ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/25211/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у періоді з 29.01.2020 по день фактичного розрахунку із застосуванням для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням заниженої розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762,00 грн);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення (включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію, індексацію та інші додаткові види грошового забезпечення) позивача за період з 29.01.2020 по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (у 2020 році – 2102 грн; у 2021 році – 2270 грн; у 2022 році – 2481 грн; у 2023 році – 2684 грн; у 2024 та 2025 роках – 3028 грн), та провести виплату різниці між належною та фактично виплаченою сумою;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за весь час проходження військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 19.12.2018 по день фактичного розрахунку, застосувавши для обчислення місяць підвищення тарифних ставок (окладів) – січень 2008 року (або січень відповідного року підвищення прожиткового мінімуму), із врахуванням положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України №2050-III за весь час затримки по день фактичної виплати заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 19.12.2018 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (з 19.12.2018 по 27.09.2021 – за контрактом, з 14.04.2022 і по теперішній час – за призовом під час мобілізації). Зазначає, що під час обчислення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідач застосовував занижену розрахункову величину – прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1762,00 грн, тоді як з 29.01.2020 належало застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року. Указує, що внаслідок такого заниження базових складових грошового забезпечення занижено й похідні виплати (надбавки, премії, матеріальні допомоги), що в сукупності призвело до утворення заборгованості. Окремо вказує на ненарахування або нарахування у заниженому розмірі індексації грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення. У зв`язку з тривалою затримкою виплати належних сум вимагає нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України №2050-III. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що обчислення посадових окладів та окладів за військовими званнями здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, згідно з якою розрахунковою величиною є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 (1762,00 грн), а Військова частина НОМЕР_1 не має повноважень самостійно змінювати визначену Урядом розрахункову величину. Вказує, що індексація грошового забезпечення здійснюється відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із застосуванням як базового місяця – березня 2018 року (місяця підвищення тарифних ставок (окладів) внаслідок прийняття Постанови №704), а Порядок №1078 не передбачає механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди. Заявлені позивачем вимоги охоплюють період по день фактичного розрахунку, тоді як позивач продовжує проходити військову службу, а тому, на думку відповідача, такі вимоги є передчасними. Вимога про компенсацію є похідною від вимоги про стягнення заборгованості, факт існування якої не підтверджений. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді від 29.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , є військовослужбовцем Збройних Сил України. Відповідно до записів у військовому квитку серії НОМЕР_2 та копій наказів про проходження військової служби, позивач проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 у такі періоди: з 19.12.2018 по 27.09.2021 – за контрактом (зарахований наказом №279 від 19.12.2018, виключений наказом №195 від 27.09.2021); з 14.04.2022 по теперішній час – за призовом під час мобілізації (зарахований наказом №90 від 14.04.2022).
17.11.2025 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із письмовим запитом про надання довідок про помісячні суми нарахованого та фактично виплаченого грошового забезпечення, довідки-розрахунку щодо нарахованої та виплаченої індексації, а також про проведення перерахунку грошового забезпечення із застосуванням належної розрахункової величини та нарахування і виплати заборгованості, індексації і компенсації втрати частини доходів.
Листом від 04.12.2025 за вих. №690/344/ВихЗПІ командир Військової частини НОМЕР_1 повідомив позивачу, що при нарахуванні грошового забезпечення застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762,00 грн, а підстави для перерахунку та виплати грошового забезпечення відсутні. До цього листа відповідач долучив картки особового рахунку військовослужбовця за період 2018-2025 років та довідку про нараховану та виплачену індексацію за період 19.12.2018 по 31.10.2025.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 про нараховану та виплачену індексацію за період 19.12.2018 по 31.10.2025 позивачу у період з вересня 2021 року по березень 2022 року та з січня 2023 року по жовтень 2025 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. При цьому, у графі «базовий місяць» відповідачем визначено: у 20199 – 2022 роках – березень 2018 року, у 2024 році – грудень 2023 року, у 2025 році – грудень 2024 року.
Не погоджуючись із діями та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 5 ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону №2011-XII).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII).
За приписами абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 Кабінет Міністрів України видав постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 (далі – Постанова №704).
Згідно з п.2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до п.4 Постанови №704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21.02.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови №704, зокрема, п.4 викладено у новій редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Постанова №103 набула чинності з 24.02.2018.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022, визнано протиправним та скасовано п.6 Постанови №103, яким були внесені зміни до п.4 Постанови №704.
Наслідком скасування вказаних змін стало відновлення первинної редакції п.4 Постанови №704, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Враховуючи викладене, з 29.01.2020 чинною є редакція п.4 Постанови №704, у якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018».
Надалі, 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704», пунктом 2 якої внесені зміни до п.4 Постанови №704 шляхом викладення абз.1 в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Постанова №481 набрала чинності 20.05.2023.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови №481 неправомірними та визнано протиправним і нечинним п.2 Постанови №481 стосовно внесення змін до п.4 Постанови №704.
Оцінюючи правомірність дій відповідача за період з 20.05.2023, суд враховує правову позицію, сформульовану Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.02.2026 у справі №520/5814/24. Указаною постановою Верховний Суд відступив від висновків, раніше викладених у постановах від 20.10.2025 у справі №600/3516/24-а та від 22.10.2025 у справі №420/3824/25 про те, що з дня набрання чинності Постановою №481 (20.05.2023) та протягом усього періоду її дії правові підстави для застосування розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні.
Мотивуючи такий висновок, Верховний Суд виходив із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, закріплених у ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. З огляду на наведене п.2 Постанови №481 стосовно внесення змін до п.4 Постанови №704 у частині, що суперечить нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
Окремо Верховний Суд наголосив, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Указана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі №340/507/22.
Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов також у зразковій справі №440/6017/21 (постанова від 02.08.2022), у якій зазначено, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили. Указаний правовий висновок відображено й у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, а також у постановах від 31.08.2022 у справі №120/8603/21-а, від 16.11.2022 у справі №120/648/22-а, від 04.01.2023 у справі №640/17686/21, від 10.01.2023 у справі №440/1185/21.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що:
- за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 правовою підставою для застосування розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року» є відновлена первинна редакція п.4 Постанови №704, що набула чинності внаслідок скасування п.6 Постанови №103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022;
- за період з 20.05.2023 і надалі – відсутність правових підстав для застосування п.4 Постанови №704 у редакції Постанови №481 внаслідок його невідповідності нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, що підтверджено правовим висновком Верховного Суду від 17.02.2026 у справі №520/5814/24.
Таким чином, зважаючи на встановлену законодавством правову регламентацію спірних правовідносин та з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що грошове забезпечення позивача з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням у період з 29.01.2020 мало визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а не «на 01.01.2018».
За даними Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений станом на 1 січня, становив: у 2020 році – 2102 грн; у 2021 році – 2270 грн; у 2022 році – 2481 грн; у 2023 році – 2684 грн; у 2024 році – 3028 грн; у 2025 році – 3028 грн.
Відтак, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу за період з 29.01.2020 грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, є протиправними.
Водночас, як видно зі змісту позовних вимог, позивач просить визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати здійснити перерахунок «по день фактичного розрахунку». При цьому позивач продовжує проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , не виключений зі списків особового складу, а тому остаточний розрахунок з ним не проводився. З огляду на завдання адміністративного судочинства, визначені ст.2 КАС України, судовий захист спрямовується на встановлене порушення прав за конкретний період. У зв`язку з цим суд обмежує період визнання протиправними дій відповідача та проведення перерахунку 31.10.2025 - місяцем, який передував місяцю звернення позивача із заявою до відповідача.
Доводи відповідача про те, що Військова частина НОМЕР_1 не наділена повноваженнями самостійно змінювати визначену Урядом розрахункову величину та діє виключно у межах підзаконного регулювання, не спростовують висновків суду, оскільки відповідно до ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Аналогічно діє і суб`єкт владних повноважень при здійсненні фінансово-облікових операцій, які напряму впливають на майнові права військовослужбовця.
Похідні вимоги про спонукання до вчинення дій – здійснення перерахунку грошового забезпечення (включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням та похідні від них надбавки, премії та інші додаткові виплати) із застосуванням належної розрахункової величини та виплату різниці між належною та фактично виплаченою сумою – є обґрунтованими та підлягають задоволенню у межах, окреслених судом.
Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення суд враховує наступне.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (далі – Закон №2017-III), з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Відповідно до ст.19 Закону №2017-III, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі – Закон №1282-XII).
Згідно з визначенням, наведеним в абз.2 ст.1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 4 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі – Порядок №1078).
Згідно з п.2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абз.1 п.5 Порядку №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
У п.4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
З аналізу положень Закону №2011-XII та Закону №1282-XII убачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Механізм індексації має універсальний характер, позаяк індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру. Своєю чергою, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі грошового забезпечення до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №400/1118/21).
Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення (постанови Верховного Суду від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі №825/694/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19).
Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №206/4411/16-а).
Порядок проведення індексації грошових доходів населення у редакції, що застосовується з 01.12.2015, не містить поняття «базовий місяць» і передбачає уніфікований механізм визначення індексації у разі підвищення заробітної плати. Для проведення індексації з 01.12.2015 замість терміну «базовий місяць» використовується поняття «місяць підвищення доходу», яке має інший зміст.
Місяць підвищення доходу при зростанні заробітної плати визначається тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). Тож з 01.12.2015 зростання заробітної плати за рахунок інших постійних її складових, без підвищення тарифної ставки (окладу), не призводить до визначення нового місяця підвищення доходу.
Системний спосіб тлумачення приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», у взаємозв`язку із запровадженими нею змінами до п.п.5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, дають суду підстави дійти висновку про те, що для проведення подальшої індексації грошового забезпечення відповідачу з 01.12.2015 належало переглянути «базовий місяць», визначений за старими правилами, змінивши його на «місяць підвищення доходу», тобто на місяць останнього підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, займаною позивачем. Цей висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у п.72 постанови від 23.03.2023 у справі №400/3826/21.
Суд звертає увагу, що дотепер посадові оклади військовослужбовців визначалися постановами Кабінету Міністрів України. На час виникнення спірних правовідносин (до 28.02.2018) схеми посадових окладів військовослужбовців були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Указана постанова була чинною з 01.01.2008 до 01.03.2018.
Як видно з матеріалів справи, позивач почав проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 19.12.2018, тобто вже після того, як 01.03.2018 відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців на підставі Постанови №704. Зважаючи на хронологію служби позивача та правила п.п.5, 10-2 Порядку №1078, саме березень 2018 року є місяцем підвищення доходу для цілей обчислення індексу споживчих цін щодо проведення індексації грошового забезпечення позивача. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації наростаючим підсумком належить здійснювати з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абз.2 п.5 Порядку №1078).
Що стосується індексації-різниці відповідно до абз.абз.3-6 п.5 Порядку №1078 у період з 19.12.2018 року, то для її застосування необхідно, щоб у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір підвищення доходу був меншим за суму можливої індексації. Право на отримання індексації-різниці, виходячи із суми можливої індексації 4463,15 грн, мали ті військовослужбовці, які проходили військову службу щонайменше у лютому 2018 року, отримували грошове забезпечення на підставі попередньої Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, і за наслідками набрання чинності Постанови №704 з 01.03.2018 року загальний грошовий дохід яких не збільшився. Оскільки у позивача відсутній розмір доходу за лютий 2018 та березень 2018 року на військовій службі, відсутня і можливість настання обставини, за якої розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнював або був меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.04.2024 року у справі №160/2481/23.
Стосовно періоду з 01.01.2023 по 31.12.2023, то положеннями абз.18 п.3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинено на 2023 рік дію Закону №1282-XII. Відтак, у 2023 році підприємства, установи, організації звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, грошового забезпечення військовослужбовців. Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.
За такого правового регулювання та фактичних обставин справи місяцем підвищення доходу позивача в розумінні п.5 Порядку №1078 для цілей обчислення індексу споживчих цін щодо проведення індексації грошового забезпечення є березень 2018 року.
Як видно з довідки Військової частини НОМЕР_1 про нараховану та виплачену індексацію за період з 19.12.2018 по 31.10.2025, відповідачем визначено базовим місяцем – березень 2018 року, а індексація позивачу не нараховувалася за вересень 2021 року – березень 2022 року, січень 2023 року – жовтень 2025 року. Указана бездіяльність не узгоджується з вимогами Закону №1282-XII і Порядку №1078 (за винятком 2023 року), оскільки за наявності перевищення порогу індексації грошового забезпечення повинно було проводитись з відповідних місяців.
Посилання відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 №78/0/66-17 щодо непередбачення механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди є безпідставним, оскільки такі роз`яснення не є актами нормативного характеру, а їх зміст не відповідає змісту законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.
Беручи до уваги сформовану судову практику Верховного Суду в аспекті права військовослужбовця на індексацію грошового забезпечення (постанови від 26.01.2022 у справі №400/1118/21, від 20.04.2022 у справі №420/3593/20, від 21.03.2023 у справі №620/7687/21, від 22.03.2023 у справі №380/1730/22, від 23.03.2023 у справі №400/3826/21), суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у належному розмірі за період проходження військової служби з вересня 2021 року по березень 2022 року та з січня 2024 року по жовтень 2025 року не відповідає визначеним у п.1 ч.2 ст.2 КАС України критеріям поведінки суб`єкта владних повноважень, а тому є протиправною.
Як наслідок, похідна вимога про спонукання до вчинення дій щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення є обґрунтованою.
Водночас вимога позивача про проведення індексації «по день фактичного розрахунку» виходить за межі завдань адміністративного судочинства у частині, що стосується періодів, які не настали на момент розгляду справи. З огляду на наведене суд обмежує період нарахування та виплати індексації грошового забезпечення датою – 31.10.2025 – місяцем, який передував місяцю звернення позивача із заявою до відповідача.
Щодо вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати суд враховує наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із ст.2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до норм ст.ст.3, 4 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до п.2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в п.3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Згідно з п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
З системного аналізу цих правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для виплати компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів.
При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу і обчислюється за кожен місяць періоду невиплати доходу.
Тобто законодавець пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24.01.2023 року у справі №200/10176/19-а та від 31.07.2024 року у справі №480/1704/19.
Оскільки спірні суми грошового забезпечення відповідачем ще не нараховані і не виплачувались, то суд вважає, що у спірних відносинах не настала обставина, з якою закон пов`язує виникнення у відповідача обов`язку здійснити нарахування й виплату компенсації втрати частини доходів. А, відтак, позовні вимоги в цій частині є передчасними.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.08.2024 року у справі №200/63/23 та Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 10.06.2024 року у справі №380/18671/24.
Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду суд враховує наступне.
Конституційний Суд України у Рішенні від 03.04.2024 №4-р(II)/2024 визнав неконституційними положення ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, які обмежували працівників (у тому числі військовослужбовців) строками звернення до суду у спорах про стягнення належних їм виплат.
Питання застосування ч.2 ст.233 КЗпП України за подібних обставин було предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, у якій сформовано єдиний підхід до застосування ст.233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
Зокрема, Судова палата звернула увагу, що початок перебігу строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються періоду з 19.07.2022, з урахуванням ч.2 ст.233 КЗпП України (у чинній редакції), слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми, вручення грошового атестату тощо.
Згідно з матеріалами справи, лише з листа Військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2025 №690/344/Вих та доданих до нього карток особового рахунку і довідки про нараховану та виплачену індексацію позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер нарахованого і виплаченого йому грошового забезпечення, у тому числі про базову розрахункову величину, яку застосовував відповідач (1762,00 грн). До суду з даним позовом позивач звернувся 25.12.2025, а тому суд приходить висновку, що ним не пропущено встановленого законом строку звернення.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Щодо судового збору, то згідно з п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошового забезпечення у періоді з 29.01.2020 по 31.10.2025 із застосуванням для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762,00 грн).
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ), включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію та інші додаткові види грошового забезпечення, за період з 29.01.2020 по 31.10.2025, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (у 2020 році – 2102 грн; у 2021 році – 2270 грн; у 2022 році – 2481 грн; у 2023 році – 2684 грн; у 2024 та 2025 роках – 3028 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, та провести виплату різниці між належною та фактично виплаченою сумою з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) у належному розмірі індексації грошового забезпечення за період з вересня 2021 року по березень 2022 року та з січня 2024 року по жовтень 2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2021 року по березень 2022 року та з січня 2024 року по жовтень 2025 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (місяця підвищення доходу) для розрахунку індексації грошового забезпечення, – березня 2018 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.