ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3234/26 Справа № 199/11729/25 	  	Головуючий у першій інстанції: Кошля А.О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Гапонова А.В.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра у складі судді Кошлі А.О. від 02 грудня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,– 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ним 16.12.1995 укладено шлюб з відповідачкою. Приблизно з 2003 року позивач разом з відповідачкою почали проживати в будинку АДРЕСА_1 , який позивач успадкував разом з третьою особою з боку позивача в рівних долях після смерті їх батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, після смерті батька позивач 13.07.2007 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВАМ № 035947 від 14.06.2003, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, отримав у спадщину 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Факт отримання права власності на вказане домоволодіння позивачем підтверджується витягом № 15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «ДМБТІ» 13.07.2007. Крім позивача право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, відповідно до витягу № 15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» 13.07.2007, отримала ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою позивача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі №199/3698/24 вказаний шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.07.2025 №10/5-1853, за адресою по АДРЕСА_1 , станом на 04.11.2024 склад зареєстрованих становить 4 особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; відповідачка не зареєстрована у вказаному будинку. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідачка, знаходячись за адресою по АДРЕСА_1 систематично вчиняє щодо ОСОБА_3 правопорушення у вигляді домашнього насильства психологічного характеру, що були предметом розгляду органів Національної поліції. Протиправні дії відповідачки виражались у постійній критиці позивача, знеціненні останнього як чоловіка, встановлення контролю над його життям, словесних образах, погрозах позбавити житла, залякуванні та приниженні перед іншими членами сім`ї, висловлювання на його адресу нецензурною лайкою. Такі погрози та залякування з боку відповідачки ОСОБА_3 , який є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, пов`язаним із порушенням мозкового кровообігу, сприймав реально. Кожна така образа з боку відповідачки у зв`язку з наявними захворюваннями головного мозку у позивача посилювала в ньому відчуття страху за своє життя та здоров`я, викликала тривогу, панічні атаки та депресію. Так, ОСОБА_1 вчиняла домашнє насильство психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 01.07.2025, 13.07.2025 та 05.08.2025, у зв`язку з чим позивач звертався до поліції. Подібні конфліктні ситуації породжуються відповідачкою майже щодня, що призводить до неможливості її спільного проживання в одному будинку з позивачем без спричинення йому моральних страждань, адже відповідачка втручається в його особисте життя, роблячи його нестерпним. Маючи власне житло, позивач змушений час від часу проживати у своїх знайомих, не маючи терпіння знаходитись в одному приміщенні з кривдницею – своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 . Через зайняття житлової площі в будинку АДРЕСА_1 відповідачкою, ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_6 не мають змоги розпоряджатись на свій розсуд належним їм майном, не можуть продати вказаний будинок, зробити в ньому ремонт, передати його в оренду чи повноцінно проживати в ньому зі своїми родинами. На неодноразові усні прохання до відповідачки покинути вказану будівлю та переїхати жити до належного їй на праві власності житла, остання не реагує, створюючи перешкоди у користуванні будинком позивача та продовжуючи кривдити його, спричинила йому, позивачу тілесні ушкодження. Тому позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , та вирішено виселити її із вищевказаного домоволодіння, без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 1211,20 грн. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 16.12.1995 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська, про що видано свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 16.12.1995, актовий запис №1242 (а.с. 14). 
Позивачу, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВАМ № 035947 від 14.06.2003, виданого 14.06.2003 Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-1091, належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15). 
Право власності на вказане вище нерухоме майно зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.07.2007, що підтверджується витягом №15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «ДМБТІ» 13.07.2007 (а.с. 16). 
Крім позивача право власності на іншу 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до витягу № 15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» 13.07.2007, отримала ОСОБА_6 , сестра позивача (а.с. 16). 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі №199/3698/24 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 грудня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська за актовим записом №1242. Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено без змін – « ОСОБА_9 » (а.с. 14). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане вище рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 30.07.2024. 
Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.11.2024 №10/5-1853, за адресою по АДРЕСА_1 , станом на 04.11.2024 склад зареєстрованих становить 4 особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 18); на цей час відповідачка у вказаному будинку не зареєстрована.
Також установлено, що відповідачці з 18.06.2016 на праві власності належить 1/3 частина житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою по АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-492 від 18.06.2016, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №437682342 від 31.07.2025 (а.с. 17). 
Після розірвання шлюбу між сторонами виникають систематичні конфлікти. 
Зокрема, 01.07.2025, приблизно о 15.10 год., ОСОБА_1 , знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , а саме висловлювалася у його бік нецензурною лайкою. За результатами такої неправомірної поведінки з боку відповідачки 01.07.2025 інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», внесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб серії АА №580388 стосовно кривдника – ОСОБА_1 , у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 19). 
13.07.2025, близько о 19.30 год., ОСОБА_1 , знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 . У зв`язку з чим, 13.07.2025 інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» внесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб серії АА №580391 стосовно кривдника – ОСОБА_1 (а.с. 20). 
Також, 05.08.2025, близько 20.00 год., ОСОБА_1 , знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 . За результатами такої неправомірної поведінки з боку відповідачки 05.08.2025 старшим інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» внесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб серії АА №580405 стосовно кривдника – ОСОБА_1 (а.с. 21). 
Відповідачка, незважаючи на наявність з 18.06.2016 власного житла, а саме 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , продовжує проживати у належному позивачу та третій особі будинку АДРЕСА_1 , житлова площа якого складає 25,5 кв.м., незважаючи на неодноразові прохання позивача виселитись з належного йому будинку через відсутність у ньому вільного місця для проживання. 
Між позивачем та третьою особою, з однієї сторони, та відповідачкою, з іншої, договірні відносини щодо порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 відсутні. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). 
Членів сім”ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК).
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім”ї, або інші особи, які проживають разом з ним, зокрема, систематичним порушують правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, - виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Європейський суд з прав людини констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).  
Вирішуючи спір, суд має з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами власника будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який проживає у ньому.
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 19 січня 2022 року року у справі №577/2727/20-ц. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач разом з третьою особою (як він зазначає - його сестрою) є власниками житлового будинку  АДРЕСА_1 , житловою площею 25,5 кв.м.; встановивши, що відповідачка має у власності інше житлове приміщення - 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою по АДРЕСА_2 , житловою площею 39,1 кв.м.; встановивши, що проживанням відповідачки (колишньої дружини позивача) у спірному будинку позивачу створюються перешкоди у користуванні належним йому будинком, враховуючи вкрай неприязні стосунки, що склались між сторонами, які загрожують небезпеці, здоров”ю позивача; встановивши, що відповідачка у спірному будинку не зареєстрована та не оспорює у судовому порядку відсутність такої реєстрації (викладене підтверджується матеріалами даної цивільної справи, змістом Державного реєстру судових рішень та визнається відповідачкою), - колегія дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду щодо задоволення позову, зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди позивачу у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 та виселення відповідачки із вказаного домоволодіння, без надання іншого жилого приміщення. 
Колегія суддів наголошує, що стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява №66746/01, §82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №19009/04, §41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». 
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). 
Згідно пунктів 1, 5, 6 Принципів Організації Об`єднаних Націй у відношенні літніх людей, прийнятих резолюцією 46\91 Генеральної Асамблеї від 16.12.91 року, літні люди повинні мати, зокрема, доступ до житла, яке відповідає вимогам, шляхом забезпечення їм прибутку, підтримки з боку сім`ї, общини та самодопомоги. Літні люди повинні мати можливість жити в умовах, які є безпечними і можуть бути адаптовані з урахуванням особистих прихильностей та можливостей, що змінюються. Літні люди повинні проживати дома до тих пір, доки це є можливим. 
У пунктах 10, 17 зазначених Принципів наголошено, що літнім людям повинен бути забезпечений догляд та захист з боку сім`ї і общини у відповідності з системою культурних цінностей даного суспільства. Літні люди повинні мати змогу вести гідний і безпечний спосіб життя. 
Колегія зауважує, що відповідачка є колишньою дружиною позивача. На час подання позову в лютому 2025 року та на час розгляду справи судом вони фактично спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. 
Зокрема, у позові про розірвання шлюбу (справа №199/3698/24) ОСОБА_1 зазначала, що спільне життя у неї з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та обов`язки, що призводило до того, що шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства сторонами фактично припинено з квітня 2023 року, вважала, що подальше збереження шлюбу є неможливим. 
Також варто зауважити, що згідно змісту рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі №199/3698/24 про розірвання шлюбу між сторонами, вони мають спільних дітей – сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є повнолітніми. 
ОСОБА_1 має власність у іншому житловому приміщенні. Своїми діями відповідачка порушує право власності позивача, чинить йому перешкоди у користуванні майном, що полягають у систематичних конфліктах, які призвели до формування вкрай неприязних відносин між сторонами, вчинення систематично домашнього насильства, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості проживати у належному йому (разом із сестрою) на праві власності житловому приміщенні, вести повноцінний і безпечний спосіб життя. 
Наявність систематичних конфліктів між сторонами фактично визнається позивачем та відповідачкою, підтверджується наданими ними письмовими доказами, а саме складеними терміновими заборонними приписами від 01.07.2025, від 13.07.2025, від 05.08.2025 стосовно ОСОБА_1 , у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 ; також наданим відповідачкою копіями постанов у справах про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_3 : від 27.05.2024 у справі №199/4068/24 (позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення), від 15.08.2025 у справі №199/11056/25 (провадження закрито за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення), від 02.08.2023 у справі №199/6149/23 (накладено на позивача адміністративне стягнення), від 13.06.2024 у справі №199/4593/24 (позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення), від 08.07.2025 у справі №199/9377/25 (провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення), від 06.08.2024 у справі №199/5370/24 (провадження закрито за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення), від 18.06.2024 у справі №199/4690/24 (позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення), від 30.10.2025 у справі №199/11932/24 (провадження закрито за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення), від 30.10.2025 у справі №199/11931/24 (провадження закрито за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення). 
Також установлено, що постановою дізнавача сектору дізнання відділу поліції №1 ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області від 21.11.2024 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12024046630000373 від 03.07.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 України, закрито, у зв`язку з тим, що встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. 
Згідно змісту вказаної вище постанови, досудовим розслідуванням було встановлено, що 03.07.2024 до ВП №1 ДРУГІ ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_3 про те, що 16.06.2024 колишня дружина (відповідачка) нанесла йому один удар ножем по його правій гомілці, чим спричинила легкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани правої гомілки. Будучи допитаним в якості потерпілого ОСОБА_3 пояснив, що 16 червня 2024 року приблизно о 08 годині 00 хвилин він знаходився у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1 та лежав на дивані у великій кімнаті після чого до кімнати зайшла його колишня дружина ОСОБА_1 , яка прийшла після зміни. Та у них виник словесний конфлікт на фоні ревнощів, оскільки вій запідозрив її у зраді. Після чого вона пішла до кухні та зайшла до кімнати вже з великим кухонним ножем з лезом завдовжки біля 30 см. та почала погрожувати йому вбивством та накинувшись на нього державши ніж у своїй правій руці нанесла йому тілесні ушкодження в нижню передню частину його правої гомілки, спричинивши йому колото-різану рану. Після того його колишня дружина ще раз намагалася нанести йому удар в область живота, але він піднявся з дивану та стримав її своєю рукою після чого він пішов на вихід з кімнати, а його колишня дружина залишилась там.
Також у зазначеній вище постанові дізнавача від 21.11.2024 про закриття кримінального провадження зазначено, що будучи опитаною ОСОБА_1 пояснила, що 16 червня 2024 року приблизно о 08 годин 00 хвилин вона знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 готувала їжу на кухні та її покликав колишній чоловік ОСОБА_3 . Зайшовши до кімнати з ножем для нарізання хліба зупинилася біля ліжка де лежав її колишній чоловік, щоб дізнатися, що він хоті. В цей момент  ОСОБА_3 вдарив її своєю правою ногою в живіт та в ході чого у неї опустилася рука від удару та ножем для нарізання хліба заділа нижню частину правої гомілки внаслідок чого утворилася колото-різана рана на нижній частині правої гомілки її колишнього чоловіка. Враховуючи вище викладене, в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, так як умислу на спричинення тілесних ушкоджень у ОСОБА_1 не було. 
Суд враховує, що частина наведених вище постанов у справах про адміністративні правопорушення була ухвалена до набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 про розірвання шлюбу між сторонами. Водночас зазначена обставина сама по собі не спростовує наявності між сторонами тривалих та систематичних конфліктних відносин, оскільки наведені докази свідчать про існування взаємних конфліктів як під час перебування сторін у шлюбі, так і після його розірвання. Сукупність наданих сторонами доказів підтверджує, що конфліктні взаємини між ними мають тривалий характер та продовжуються протягом значного періоду часу незалежно від факту припинення шлюбу. 
Апеляційний суд звертає увагу, що характер конфліктів сторін набув вкрай небезпечного розвитку; наявний факт спричинення тілесних ушкоджень позивачу під час конфлікту з відповідачкою, отже наявна загроза здоров”ю.
З урахуванням наведеного, всебічно встановлених обставин справи; оцінюючи вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідачки на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Доводи апелянтки, що належна їй 1/3 частина домоволодіння за адресою по АДРЕСА_2 , не забезпечує її житлом у межах встановлених норм площі на одну особу, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Апелянтка виходить із розрахунку, що житлова площа вказаного будинку становить 39,1 кв.м, а тому на кожного із трьох співвласників припадає 13,03 кв.м житлової площі. Це майже відповідає законодавчо встановленій нормі житлової площі на одну особу, яка становить 13,65 кв.м. 
Натомість матеріалами справи встановлено, що спірний житловий будинок, частина в якому належить позивачу, має ще меншу житлову площу - 25,5 кв.м. З урахуванням того, що право власності на нього належить позивачу та його сестрі, а також фактичного проживання у ньому відповідачки, житлова площа з розрахунку на трьох осіб становить 8,5 кв.м на особу, що є меншим показником, ніж той, на який посилається апелянтка щодо належного їй на праві власності житла. 
Не можуть бути прийняті до уваги й доводи про те, що, у разі переїзду відповідачки, позивач проживатиме в одному будинку із повнолітньою донькою сторін. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент розгляду справи є повнолітньою особою. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень про вчинення або загрозу вчинення позивачем сексуального насильства щодо повнолітньої доньки сторін матеріали справи не містять. Зазначені твердження мають характер припущень. 
Факт реєстрації, проживання повнолітніх дітей сторін у спірному будинку, враховуючи, що вказані особи не є співвласниками цього нерухомого майна, не спростовує правильність висновків районного суду про наявність підстав для задоволення позову, з урахуванням встановлених вище фактів, які свідчать про неможливість спільного проживання відповідачки з позивачем у будинку, який належить на праві власності позивачу та його сестрі. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

А.В. Гапонов