ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р. Cправа № 902/1584/25  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни за участю секретаря судового засідання Багулової Є.О., 
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом Фермерського господарства "Залужани", 82150, Львівська обл., Дрогобицький р-н, село Вороблевичі, вул. Нижня, будинок 274, ідентифікаційний код юридичної особи 36132945
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт", 23000, Вінницька обл., Жмеринський р-н, місто Бар, вул. Героїв Майдану, будинок 6, кабінет 9, ідентифікаційний код юридичної особи 44212019
про стягнення 488 858,18 гривень
за участю представників:
від позивача – адвокат Янів М.В., згідно довіреності
від відповідача – адвокат Куксов В.Г., згідно довіреності

В С Т А Н О В И В: 
До Господарського суду Вінницької області 21.11.2025 року надійшла позовна заява № б/н від 21.11.2025 (вх. № 1695/25 від 21.11.2025) Фермерського господарства "Залужани" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору поставки № 19032025/1 від 19 лютого 2025 року, з яких 419 119,02 гривень основного боргу, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2025 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.
Ухвалою від 25.11.2025 судом позовну заяву №б/н від 21.11.2025 (вх. № 1695/25 від 21.11.2025) залишено без руху із встановленням позивачу строку та способу усунення недоліків позовної заяви.
05.12.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків №б/н від 04.12.2025 (вх. № 01-34/13132/25 від 05.12.2025) з додатками.
Ухвалою від 08.12.2025 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №902/1584/25, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 06.01.2026 року о 10:00 год.
05.01.2026 до суду від представника відповідача надійшло клопотання від 05.01.2026 (вх.№ 01-34/67/26) про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 06.01.2026 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання у справі № 902/1584/25 на 14:30 год. 22.01.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
20.01.2026 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 01-34/596/26 від 20.01.2026) у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. 
У судовому засіданні 22.01.2026 року судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання у справі № 902/1584/25 на 10:00 год. 30.01.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
26.01.2026 року до суду від відповідача надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву (вх.№ 01-34/841/26 від 26.01.2026) у якій відповідач просить поновити строк на падання відзиву на позов з підстав зазначених у заяві. 
У судовому засіданні 30.01.2026 року судом постановлено ухвали про задоволення клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву, залучення відзиву до матеріалів справи, про продовження строку підготовчого судового засідання на 30 днів, про задоволення клопотання представника позивача про оголошення перерви у судовому засіданні з метою подання відповіді на відзив та про оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні у справі № 902/1584/25 до 15:00 год. 10.02.2026, які занесено до протоколу судового засідання.
05.02.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 05.02.2026 (вх. № 01-34/1229/26 від 05.02.2026).
09.02.2026 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 09.02.2026 (вх. № 01-34/1347/26 від 09.02.2026) про проведення судового засідання за відсутності представника позивача.
Ухвалою від 10.02.2026 року закрито підготовче провадження у справі № 902/1584/25, призначено справу № 902/1584/25 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 12.03.2026 року о 10:30 год.
11.03.2026 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № б/н від 11.03.2026 (вх. № 01-30/2501/26 від 11.03.2026).
12.03.2026 до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № б/н від 11.03.2026 (вх. № 01-30/2513/26 від 12.03.2026).
Ухвалою від 12.03.2026 судом відкладено судове засідання з розгляду справи №902/1584/25 по суті на 24.03.2026 о 14:30 год. 
Судове засідання 24.03.2026 не відбулось у зв`язку із оголошенням сигналу "Повітряна тривога" на території Вінницької області.
Ухвалою суду від 30.03.2026 року повідомлено сторони про призначення судового засідання з розгляду справи № 902/1584/25 по суті на 15:30 год. 23.04.2026.
20.04.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання № б/н від 20.04.2026 (01-30/3832/26 від 20.04.2026) про долучення доказів виконання основного зобов`язання.
У судовому засіданні 23.04.2026 року судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 10:00 год. 07.05.2026 року для надання сторонами додаткових пояснень, яку занесено до протоколу судового засідання.
05.05.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів № б/н від 04.05.2026 (01-30/4433/26 від 05.05.2026).
05.05.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів № б/н від 05.05.2026 (01-30/4459/26 від 05.05.2026).
На визначену судом дату у судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити з урахуванням сплаченої відповідачем суми основного боргу, а також клопотав щодо повернення надлишково сплаченого судового збору.
Представник відповідача щодо задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені заперечив, у задоволенні позовних вимог у цій частині просив відмовити.
За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення та час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду.
На оголошення вступної та резолютивної частин рішення сторони не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:
Фермерське господарство "Залужани" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені.
На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № 19032025/1 від 19 лютого 2025 року в частині здійснення своєчасної оплати за поставлений товар.
Відповідач у відзиві підтвердив укладення 19 лютого 2025 року між ФГ "Залужани" як постачальником та ТОВ "АВ Агроекспорт" як покупцем договору поставки № 19032025/1 за умовами якого постачальник зобов`язувався поставити (передати у власність), а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити товар, а саме: соєві боби українського походження врожаю в біг-бегах 2024 року на умовах цього договору.
Відповідач зазначив, що на виконання умов договору, постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 1 252 995,68 грн. згідно видаткових накладних № 116/3-25 від 20 березня 2025р., № 117/3-25 від 20 березня 2025р., № 118/3-25 від 20 березня 2025р. та що за поставлений товар відповідач сплатив 833 876,66 гривень.
Водночас, відповідач зазначив, що 20.03.2025 між ТОВ "АВ Агроекспорт" як поклажодавцем та ФГ "Залужани" як зберігачем було укладено договір безкоштовного складського зберігання № 2003/25-001, відповідно до умов якого зберігач зобов`язується прийняти від поклажедавця і безкоштовно зберігати майно останнього (соєві боби врожаю 2024 р. в біг-бегах у кількості 70,00 тон), а також повернути поклажедавцеві відповідне майно в схоронності та в обумовлений договором строк.
Відповідач стверджував, що за умовами цього договору, зберігач прийняв від поклажодавця майно для безоплатного зберігання згідно з актом приймання-передачі від 20.03.2025 р. та цим майном є те саме майно, яке було придбано у ФГ "Залужани" на підставі договору поставки та поставлено згідно видаткових накладних № 116/3-25 від 20 березня 2025р., № 117/3-25 від 20 березня 2025р., № 118/3-25 від 20 березня 2025 р.; 20 травня 2025 р. закінчився обумовлений договором строк зберігання майна.
Відповідач зазначив, що звернувся до позивача із вимогою (вимога № 2003/25-001) про повернення частини майна згідно договору безкоштовного складського зберігання (соєві боби врожаю 2024 року в біг-бегах у кількості 46,580 тон), однак, під час прибуття транспортного засобу позивача за адресою зберігання майна (Львівська обл., с. Дідилів, вул. Шевченка, 32е), останній отримав відмову в поверненні майна переданого на підставі договору безкоштовного складського зберігання; наведені обставини підтверджуються рішенням Господарського суду Львівської області по справі № 914/2359/25, яким суд зобов`язав ФГ "Залужани" повернути ТОВ "АВ Агроекспорт" частину майна, переданого на зберігання за договором № 2003/25-001 від 20.03.2025, а саме: соєві боби врожаю 2024 року в біг-бегах у кількості 46,580 тон. 
Відповідач зауважив, що товариство просило повернути не все майно, а лише його частину (соєві боби у кількості 46,580 тон) - кількість, яка відповідає вартості сплачених на користь відповідача коштів (833 876,66 грн.); неоплачена частина товару (соєві боби у кількості 23,420 тон на загальну суму 419 119,02 грн.) не була предметом вимоги про повернення майна; вказаний товар і надалі продовжує перебувати в володінні ФГ "Залужани", яке продовжуючи володіти соєвими бобами у кількості 23,420 тон, відмовляється їх повертати відповідачу та вимагає стягнути за вказаний товар грошові кошти.
З урахуванням наведеного, відповідач просив відмовити ФГ "Залужани" у задоволенні позовних вимог.
Позивач у відповіді на відзив зазначив, що свої зобов`язання за договором постачальник виконав, поставив товар, що підтверджується видатковими накладними: № 116/3-25 від 20 березня 2025р., № 117/3-25 від 20 березня 2025р., № 118/3-25 від 20 березня 2025р. на загальну суму 1 252 995,68 грн.
Натомість, у порушення умов договору відповідач частково сплатив кошти за поставлений товар на суму 833 876,66 гривень, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 19.11.2025 року складала 419 119,02 гривень.
Позивач зауважив, що предметом спору у цій справі є виконання грошового зобов`язання за договором поставки; позивач свої зобов`язання виконав належним чином (товар поставлений у повному обсязі; первинні документи оформлені; податкові накладні своєчасно зареєстровані на відповідача, що підтверджує реальність господарської операції та прийняття товару), натомість посилання відповідача на те, що позивач прийняв товар на зберігання та не повертає його, не стосується предмета даного спору, оскільки: вказані твердження ґрунтуються на інших правовідносинах, що виникли з іншого договору; вказаний спір вже є предметом розгляду Господарського суду Львівської області; у межах цієї справи предмет доказування обмежується виконанням зобов`язань за договором поставки.
Позивач зазначив, що на його переконання доводи відповідача про зберігання товару є юридично нерелевантними та не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку оплати поставленого товару; позовні вимоги позивач просив задовольнити у повному обсязі.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
19 лютого 2025 року між Фермерським господарством "Залужани" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 19032025/1 (далі - договір) (т. 1 а.с. 6-8).
Згідно з пунктом 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити (передати у власність), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, а саме соєві боби українського походження врожаю в біг-бегах 2024 року, на умовах, зазначених у цьому договорі (надалі - товар).
За змістом пункту 1.2. договору сторонами погоджено кількісні та якісні характеристики товару: найменування товару - соєві боби українського походження врожаю 2024 року; кількість товару у тонах, +/- 10 % за вибором постачальника - 70,00; ціна за 1 кг без ПДВ, грн. - 15,70; ПДВ 14% за 1 кг, грн. - 2,2; ціна товару за 1 кг з ПДВ, грн. - 17,90.
Товар, що підлягає поставці, має бути в хорошому стані, здоровий та належної комерційної якості, без самозігрівання та теплового пошкодження при сушінні, без сторонніх запахів, живих комах, карантинних і санітарних об`єктів пестицидів, отруйних або шкідливих речовин для людини і тварин, без грудок і гнилі та відповідати граничним показникам якості, узгодженим сторонами, зокрема: вологість, максимум 14,00%; масова частка білку у перерахунку на сиру речовину - мінімум 34%; сміттєва домішка: база - 2,0% (макс. - 5,0%, зізнижкою 0,1% ціни за 0,1 збільшення сміттєвої домішки; вміст олії, мін. 18,5 %; олійна домішка: макс. 20%; термічно пошкоджені зерна, макс. 0,5%; бите зерно, максимум 20%; амброзія - згідно з нормами ЄС; інші показники мають відповідати вимогам державних стандартів України, зокрема: ДСТУ 4964-2008.
Відповідно до пункту 1.3. договору постачальник товару є безпосередньо виробником сільськогосподарській продукції.
За умовами пункту 2.1. договору постачальник передає товар шляхом навантаження погодженого обсягу товару на транспортні засоби покупця (або його перевізника), у наступному місці навантаження: FCA (склад Львівська обл. м. Дрогобич вул. Гайдамацька 1, та склад Львівська обл., с.Дідилів, вул. Шевченка 32е), що відповідає умовам згідно з правилами "Інкотермс - 2020", з урахуванням особливостей, передбачених даним договором. Даний договір не передбачає здійснення митних формальностей, а тому обов`язки постачальника з експортних митних оформлень, зазвичай передбачених умовами FCA (згідно з правилами "Інкотермс - 2020"), відсутні, навантаження вантажу на транспортні засоби, надані покупцем.
Згідно з пунктом 2.2. договору термін поставки не пізніше ніж до 31.03.2025 року.
Датою (моментом) поставки та передачі права власності на товар вважається дата приймання товару уповноваженим представником (перевізником) покупця, у момент фактичного навантаження погодженого обсягу товару на транспортні засоби покупця (або його перевізника), з відповідною відміткою на товарно - транспортній накладній та (або) видатковій накладній, та (або) на інших супроводжуючих-документах.
Постачальник несе ризики і відповідальність за товар до моменту його фактичного навантаження на транспортні засоби покупця (або його перевізника), а покупець (або його перевізник) - опісля моменту відповідного фактичного навантаження па транспортні засоби покупця (або його перевізника).
Спосіб та шлях подальшого транспортування товару (опісля його навантаження на транспортний засіб) визначаються на власний розсуд покупця (або його перевізника).
Відповідно до пунктів 2.3., 2.4. договору поставка здійснюється на підставі усних або письмових заявок покупця, погоджених постачальником. Відсутність письмової заявки покупця, інших обов`язкових для поставки партії товару етапів виконання договору з боку покупця не означає неможливість поставки товару постачальником.
Пунктами 2.5., 2.5.1., 2.5.2. договору сторони погодили приймання товару за кількістю та якістю:
- приймання товару за кількістю та якістю відбувається на складі продавця в момент його завантаження у транспортні засоби, надані покупцем. Остаточна кількість визначається на підставі даних щодо завантаженої у транспортний засіб сертифікованої ваги що знаходиться за місцем відвантаження та фото фіксації показників продукції, про що зазначається у товаро-транспортній накладній (пункту 2.5.1. договору);
- приймання товару за якістю здійснюється в момент поставки товару (в момент його навантаження на транспортний засіб). При цьому визначена якість є остаточною і приймається сторонами (пункту 2.5.2. договору).
За умовами пункту 2.6. договору при поставці товару постачальник зобов`язується надати покупцю: 1) оригінал рахунок-фактуру; 2) оригінал видаткової накладної на товар; 3) оригінал договору поставки; 4) податкову накладну; 5) копію свідоцтва платника ПДВ або копію витягу з реєстру платників ПДВ постачальника, завірену постачальником; 6) копію статуту постачальника, завірену постачальником; 7) копію виписки з ЄДР або витяг з ЄДР, зробленого не раніше ніж за 3 місяці до дати поставки, завірені постачальником; 8) копію форми 4-сг "Посівні площі сільськогосподарських культур під урожай" та копію форми 29-сг "Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур", завірені виробником товару; 9) належним чином оформлену товарно-транспортну та/або залізничну накладну.
Згідно з пунктом 2.7. договору якщо постачальник не є виробником товару, окрім документів, зазначених у п. 2.6 цього договору, постачальник зобов`язаний надати також завірені постачальником копії договорів поставки (купівлі-продажу) із додатками, видаткових накладних, податкових накладних з квитанціями про реєстрацію в ЄРПН за повним ланцюгом постачання, починаючи з виробника товару.
Відповідно до пункту 2.8. договору у разі необхідності покупець має право вимагати, а постачальник зобов`язаний надати також завірені постачальником копії інших документів, що підтверджують можливість та наявність у виробника товару необхідної матеріально-технічної бази для того, аби виготовити товар (форми 37-сг, 21-заг, довідки від органів місцевого самоврядування стосовно наявності земельних ділянок у власності/користуванні, витяг з ДРРП щодо права власності/права користування земельними ділянками, форму 20-ОПП, податкова декларація платника податку 4-ї групи тощо).
Згідно з пунктом 2.7. договору постачальник гарантує, що товар, зазначений у розділі 1 договору, на момент його укладання: належить постачальнику на праві власності, який має абсолютне і виключне право розпоряджатися товаром, в тому числі відчужувати його, не знаходиться під забороною відчуження, арештом; треті особи не мають жодних прав чи вимог щодо товару; не є предметом будь-якої застави (в тому числі податкової) чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами чи державою, а також не обтяжений будь - яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством України.
За умовами пункту 2.8. договору приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін.
За змістом пункту 3.1. договору оплата товару, що поставляється за договором, проводиться в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:
- 86% вартості товару перераховується в день завантаження;
- 14% вартості товару перераховується в день реєстрації постачальником податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних та надання документів, визначених п.2.6 - 2.8 цього договору.
Відповідно до пункту 3.2. договору перед реєстрацією податкових накладних постачальник зобов`язаний узгодити її з покупцем.
Податкові накладні підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних на протязі 5 робочих днів, з моменту першої події, але не пізніше чинного законодавства України. Постачальник зобов`язаний надати покупцю податкову накладну складену в електронній формі з дотриманням умов щодо її реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством України.
Усі без винятку податкові накладні, складені в рамках виконання цього договору, незалежно від суми ПДВ зазначеної в таких накладних, а також розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до них, підлягають обов`язковій реєстрації постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) протягом законодавчо встановленого строку для такої процедури. У разі здійснення покупцем попередньої оплати, податкова накладна підлягає передачі останньому виключно у звітному (податковому) періоді здійснення такої передоплати.
Згідно з пунктом 3.3. договору датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця на користь постачальника. Покупець не несе відповідальності за можливу затримку зарахування грошових коштів, оплачених покупцем, обслуговуючим банком постачальника.
Відповідно до пункту 5.1. договору у випадку порушення своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Пунктом 5.3. договору сторони визначили, що за прострочення оплати прийнятого покупцем (або його перевізником) товару, покупець зобов`язаний оплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Строк дії договору встановлюється з дня його підписання сторонами і до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (пункт 7.1. договору).
За умовами пункту 7.5. договору у межах виконання цього договору сторони погодили, що обмін усіма первинними бухгалтерськими документами в межах цього договору, а також підписання самого договору, можуть вчинятися між сторонами в електронному вигляді за допомогою сервісу електронного документообігу "Медок" або у разі неможливості його використання - сервісу "Вчасно". При цьому документ, підписаний кваліфікованим електронним підписом сторони, вважається належним чином підписаним і має таку саму юридичну силу, як оригінал.
Як убачається із матеріалів справи, на виконання умов договору поставки, відповідно до видаткових накладних №116/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 659,26 гривень, № 117/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 659,26 гривень та № 118/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 677,16 гривень Фермерським господарством "Залужани" передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" прийнято товар (соєві боби врожаю 2024 р.) за асортиментом та кількістю зазначених у видаткових накладних на загальну суму 1 252 995,68 гривень (т. 1 а.с. 26 зворот - 27 зворот).
Договір, видаткові накладні, спільно підписано уповноваженими представниками позивача та відповідача без заперечень та зауважень та скріплені печатками сторін.
Відповідно до банківської виписки станом на 19.03.2025 відповідачем 19.03.2025 сплачено на користь позивача 153 876,66 гривень із зазначенням у призначенні платежу "оплата за соєві боби зг. рахунку № 71/3-25 від 19.03.2025" (т. 1 а.с. 13 зворот).
За змістом податкової накладної від 19.03.2025 № 155 (зведена податкова накладна J1201016) у графі «постачальник (продавець)» вказано Фермерське господарство "Залужани" у графі «отримувач (покупець)» - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт". Згідно з описом (номенклатурою) товарів/послуг продавця найменуванням товару є соєві боби врожай 2024 р., код товару згідно з УКТЗЕД - 1201900000, кількість - 8596.49124 кг, загальна сума коштів, що підлягають сплаті, з урахуванням податку на додану вартість - 153876,66 гривень, загальна сума податку на додану вартість - 18897,13 гривень. Відповідно до квитанції від 20.03.2025, податкову накладну J1201016 (від 19.03.2025 № 155 зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, документ доставлений до центрального рівня державної податкової служби України, реєстраційний номер документа 9017560396 (т. 1 а.с. 9, 10).
Згідно податкової накладної від 19.03.2025 № 156 (зведена податкова накладна J1201016) у графі «постачальник (продавець)» вказано Фермерське господарство "Залужани" у графі «отримувач (покупець)» - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт". Згідно з описом (номенклатурою) товарів/послуг продавця найменуванням товару є соєві боби врожай 2024 р., код товару згідно з УКТЗЕД - 1201900000, кількість - 61403.5087 кг, загальна сума коштів, що підлягають сплаті, з урахуванням податку на додану вартість - 1099119.00 гривень, загальна сума податку на додану вартість - 134979,53 гривень. Відповідно до квитанції від 20.03.2025, податкову накладну J1201016 (від 19.03.2025 № 156 зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, документ доставлений до центрального рівня державної податкової служби України, реєстраційний номер документа 9071891972 (т. 1 а.с. 11, 12).
Відповідно до банківської виписки станом на 27.03.2025 відповідачем 27.03.2025 сплачено на користь позивача 680000,00 гривень із зазначенням у призначенні платежу "оплата за соєві боби зг. договору № 19032025/1 від 19.02.2025" (т. 1 а.с. 8 зворот).
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені у примусовому порядку.
Судом установлено, що після звернення позивача з позовом відповідач сплатив 419 119,02 гривень основного боргу, здійснивши 08.04.2026 оплату заборгованості за договором у сумі 419 119,02 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією № 231 від 08.04.2026 (т. 1 а.с. 111).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 19032025/1 від 19 лютого 2025 року, у розмірі 488 858,18 гривень, з яких 419 119,02 гривень основного боргу, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені.
Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.
Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.
Згідно статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).
Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.
За змістом частини 1 статті 265 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).
Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Судом установлено, що на виконання умов договору позивачем відповідно до видаткових накладних №116/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 659,26 гривень, № 117/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 659,26 гривень та № 118/3-25 від 20.03.2025 на суму 417 677,16 гривень здійснено на користь відповідача поставку товару (соєві боби врожаю 2024 р.) на загальну суму 1 252 995,68 гривень.
Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів зміни умов поставки та оплати отриманого товару.
Обставину підписання первинних документів щодо поставки товару відповідач не заперечив.
Доводи ТОВ "АВ Агроекспорт" щодо укладення між сторонами 20.03.2025 договору безкоштовного складського зберігання № 2003/25-001 та, що неоплачена частина товару (соєві боби у кількості 23,420 тон на загальну суму 419 119,02 грн.) перебуває у володінні ФГ "Залужани", яке продовжуючи володіти товаром відмовляється його повертати та вимагає стягнути за вказаний товар грошові кошти судом відхиляються.
Суд зауважує, що спір між сторонами щодо невиконання умов договору безкоштовного складського зберігання № 2003/25-001 від 20.03.2025 не є предметом розгляду у справі № 902/1584/25.
Також, суд звертає увагу, що після укладення сторонами договору зберігання, зміни щодо умов оплати отриманого товару до договору поставки № 19032025/1 від 19 лютого 2025 року внесені не були.
Обставина передання товару позивачем відповідачу підтверджується наявними у справі видатковими накладними від 20.03.2025. Видаткові накладні містять підписи уповноважених представників сторін, підписи яких скріплено печатками Фермерського господарства "Залужани" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" без будь-яких зауважень та заперечень.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, а стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19, від 31.03.2021 у справі №910/17881/19, від 08.12.2021 у справі №910/5953/17, від 15.12.2021 у справі №910/4908/21 тощо).
Надаючи оцінку доводам сторін щодо підтвердження факту поставки товару за договором поставки, судом враховано, що на підтвердження здійснення господарських операцій з постачання зазначеного у видаткових накладних товару позивачем складено та зареєстровано податкову накладну № 155 від 19.03.2025 року на суму 153876,66 гривень, ПДВ 18897,13 гривень та податкову накладну № 156 від 20.03.2025 на суму 1099119,00 гривень, ПДВ 134979,53 гривень (зареєстровані в ЄРПН 19.03.2025 та 20.03.2025 відповідно) (т. 1 а.с. 9-12).
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим зазначеного пункту, забороняється.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Згідно пункту 192.1. статті 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації.
Підпунктом 192.1.2. пункту 192.1. статті 192 ПК України визначено, що якщо внаслідок такого перерахунку відбувається збільшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:
а) постачальник відповідно збільшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок;
б) отримувач відповідно збільшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення перерахунку.
Отримувач має право збільшити суму податкового кредиту лише після реєстрації постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.
Результат перерахунку податкових зобов`язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 192.3. статті 192 ПК України).
З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем. (пункт 201.10 статті 201 цього Кодексу).
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.
Відповідно до вимог пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець передбачив, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.
Оцінюючи обставину складення та реєстрацію позивачем податкових накладних у сукупності з іншими доказами у справі, судом враховуються фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
На підтвердження обставини відображення спірних господарських операцій у податковому обліку відповідачем надано суду податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2025 року у Додатку 1 до якої відображено включення до складу податкового кредиту (підпункт 3 пункту 2.1 розділ II) з придбання у постачальника ФГ "Залужани" (ІПН 361329413273) товару на загальну суму обсягу постачання 1099118,99 (без ПДВ) та 153876,66 - сума ПДВ (т. 1 а.с. 135-138).
Обізнаність відповідача зі змістом господарських операцій з постачання товару на його користь підтверджується також частковою оплатою поставленого товару.
Водночас відображення відповідачем у податковому обліку у складі податкового кредиту зареєстрованих позивачем податкових накладних, складених на підставі первинних документів підтверджує визнання відповідачем операцій, що дійсно були здійснені. 
Доказів звернення відповідача до позивача щодо коригування складених податкових накладних, доказів подання уточнюючих податкових декларацій з ПДВ за звітні періоди із коригуванням сум віднесених до податкового кредиту за операціями з постачання позивачем товару відповідачем суду не надано. 
Таким чином, обставини, які входять до предмета доказування у цій справі не спростовані відповідачем належними та достовірними доказами.
За умовами пункту 3.1. договору оплата товару, що поставляється за договором, проводиться в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:
- 86% вартості товару перераховується в день завантаження;
- 14% вартості товару перераховується в день реєстрації постачальником податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних та надання документів, визначених п.2.6 - 2.8 цього договору.
Приписами статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Згідно вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина 5 статті 254 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.
Згідно частини 1 статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як уже було зазначено, обставина здійснення між сторонами господарських операцій з поставки товару за договором поставки згідно наданих позивачем видаткових накладних підтверджується складенням та реєстрацією позивачем податкових накладних № 155 від 19.03.2025 на суму 153876,66 гривень, № 156 від 20.03.2025 на суму 1099119,00 гривень (т. 1 а.с. 9-12).
Вказані податкові накладні зареєстровані позивачем 20.03.2025.
Обставина щодо передання позивачем відповідачу документів визначених пунктами 2.6. - 2.8. договору поставки відповідачем не заперечується.
За змістом статі 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Приймаючи до уваги, що передача товару позивачем відповідачу згідно видаткових накладних відбулася 20.03.2025 на загальну суму 1 252 995,68 гривень, реєстрацію податкових накладних позивачем здійснено 19.03.2025 та 20.03.2025, в силу вимог пункту 3.1. договору, статей 251-255 ЦК України, остаточну оплату отриманого за видатковими накладними від 20.03.2025 року товару відповідач повинен був виконати 20 березня 2025 року.
Із матеріалів справи вбачається, що 19.03.2025 відповідачем сплачено на користь позивача 153 876,66 гривень та 27.03.2025 - 680 000,00 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками.
Пунктом 2.9. договору сторони погодили, що у порядку визначеному цим договором, покупець має право затримати оплату товару (повністю або частково) до моменту надання постачальником належним чином оформлених всіх документів, та/або здійснити часткову оплату товару. В цьому випадку покупець звільняється від будь-якої відповідальності, в тому числі, але не обмежуючись, за прострочення оплати товару (не оплату товару), тощо.
Обставин, які надавали право покупцю затримати оплату товару (повністю або частково), передбачених пунктом 2.9 договору судом не встановлено. 
Таким чином, відповідачем порушено умови договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, тому позивач обгрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.
Судом установлено, що після звернення позивача з позовом (21.11.2025) відповідач здійснив погашення суми основного боргу у розмірі 419 119,02 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією № 231 від 08.04.2026 на суму 419 119,02 гривень.
Положеннями пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Приймаючи до уваги подані відповідачем під час розгляду справи докази сплати суми основного боргу у розмірі 419 119,02 гривень, визнання позивачем обставини сплати відповідачем суми основного боргу у повному обсязі, провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення 419 119,02 гривень основного боргу за договором поставки № 19032025/1 від 19 лютого 2025 року підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору у цій частині.
Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені нарахованих відповідачу у зв`язку із несвоєчасною оплатою за договором.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних суд враховує таке.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Як вбачається із розрахунку інфляційних втрат та 3% річних здійсненого позивачем, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснено за період з 20.03.2025 по 19.11.2025.
Згідно прохальної частини позовної заяви заявленими позовними вимогами у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних є сума 15 281,16 гривень інфляційних втрат та 8 831,03 гривень 3% річних.
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та заявлені правомірно.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку пені позивачем допущено помилку, з огляду на неврахування положень статей 251, 252 ЦК України (прострочення з оплати отриманого відповідачем товару виникло з 21.03.2025 року).
Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за договором з урахуванням здійснення часткового погашення суми основної заборгованості в межах визначеного позивачем періоду прострочення з урахуванням дати виникнення заборгованості, суд дійшов висновку, що розмір інфляційних втрат складає 17 018,56 гривень.
Приймаючи до уваги, що відповідно до приписів статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а також те, що сума інфляційних втрат визначена позивачем згідно прохальної частини позову є меншою ніж сума інфляційних втрат визначена судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 15 281,16 гривень.
Здійснивши перерахунок 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за договором з урахуванням здійснення часткового погашення суми основної заборгованості в межах визначеного позивачем періоду прострочення з урахуванням дати виникнення заборгованості, суд дійшов висновку, що розмір 3% річних складає 8 740,59 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 3% річних є обгрунтованою та підлягає задоволенню частково в сумі 8 740,59 гривень.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 90,44 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог про стягнення пені судом враховане таке.
Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
У свою чергу, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України (у редакції на момент виникнення спірних справовідносин) якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Як убачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок пені здійснено на залишок суми заборгованості за період з 20.03.2025 по 19.11.2025 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Сума нарахованої позивачем пені складає 45626,97 гривень.
Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Положеннями пункту 5.3. договору сторони погодили, що за прострочення оплати прийнятого покупцем (або його перевізником) товару, покупець зобов`язаний оплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.
У постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
Таким чином, за умовами пункту 5.3. договору поставки сторонами не погоджено більш тривалий, ніж визначений частиною 6 статті 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій, тому у спірних правовідносинах перебіг строку нарахування пені починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано та припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 ГК України.
Водночас, нарахування пені здійснено позивачем поза межами визначеного частиною 6 статті 232 ГК України шестимісячного строку.
Здійснивши перерахунок пені, що нарахована на суму основного боргу за договором, з урахуванням здійснення часткового погашення суми основної заборгованості, в межах визначеного позивачем періоду прострочення, з урахуванням дати виникнення заборгованості та визначеного статтею 232 ГПК України строку для нарахування пені, суд дійшов висновку, що розмір пені складає 34 658,91 гривень.
Отже, вимога про стягнення пені є обгрунтованою в сумі 34 658,91 гривень.
У задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 10 968,06 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Визначаючись щодо підстав для стягнення неустойки (пені) у заявленому позивачем розмірі, судом враховано таке.
Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.
У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).
Судом установлено, що обгрунтований розмір заявленої до стягнення пені становить 34 658,91 гривень.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки (пені) за договором суд враховує, що поставлений позивачем товар за цим договором є оплаченим відповідачем у повному обсязі та інтереси позивача додатково захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Суд зазначає, що позивачем не подано доказів, які би свідчили про ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням оплати товару за договором поставки № 19032025/1 від 19.02.2025 та їх розміру.
Суд також враховує, що неустойка є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.
Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших негативних наслідків порушення зобов`язання відповідачем, суд з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, дійшов висновку про зменшення розміру пені нарахованої за договором поставки № 19032025/1 від 19.02.2025, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 70%, що є співмірним у контексті балансу інтересів обох сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.
Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування за договором поставки № 19032025/1 від 19.02.2025 пені у розмірі 34 658,91 гривень, з урахуванням зменшення судом розміру пені на 70%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 10 397,67 гривень.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню частково у сумі 10 397,67 гривень пені, у стягненні решти 24 261,24 гривень пені слід відмовити з підстав її зменшення судом.
Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).
Судом розглянуто справу у розумний строк, який був об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав та обов`язків.
Під час розгляду справи, судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи викладене, суд не надає детальної відповіді на кожний аргумент та довід учасників справи, оскільки такі доводи та аргументи не впливають на висновки суду у цій справі.
Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 10 397,67 гривень пені, 8 740,59 гривень 3% річних, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, в іншій частині позову слід відмовити.
Провадження у справі в частині вимог про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.
Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Позивачем у позові заявлено вимоги про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені.
Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.
Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір".
Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру ставки судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - 5 866,30 гривень (488 858,18 гривень х 1,5% х 0,8 = 5 866,30 гривень).
Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 494 від 20.11.2025 сплачено судовий збір у розмірі 7332,87 гривень, що на 1466,57 гривень більше ніж встановлено законом ((7332,87 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) - 5866,30 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 1466,57 гривень).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 1466,57 гривень підлягає поверненню платнику.
Також суд зауважує, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Приймаючи до уваги, що провадження у справі в частині вимог Фермерського господарства "Залужани" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, частина сплаченого судового збору в сумі 5029,18 гривень у відсотковому співвідношенні (85,73% (419119,02 гривень - сума вимог провадження у справі № 902/1584/25 щодо яких закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України) х 5866,30 / 100 = 5029,18 гривень) підлягає поверненню платнику.
Позивач у судовому засіданні клопотав про повернення надміру сплаченого судового збору.
З урахуванням наведеного, судовий збір у розмірі 6 495,75 гривень підлягає поверненню позивачу.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Нерозподілений судовий збір складає 837,12 гривень.
У частині зменшення судом суми неустойки витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі, оскільки зменшення судом неустойки не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, у яких Верховний Суд виснував, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково з підстав зменшення судом пені та частково з підстав їх необгрунтованості, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,35 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 132,77 гривень покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, п.2.ч.1 ст. 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Провадження у справі № 902/1584/25 у частині позовних вимог Фермерського господарства "Залужани" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" про стягнення 419 119,02 гривень основного боргу закрити.
2. Позов Фермерського господарства "Залужани" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" про стягнення 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 831,03 гривень 3% річних та 45 626,97 гривень пені задовольнити частково.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Агроекспорт" (23000, Вінницька обл., Жмеринський р-н, місто Бар, вул. Героїв Майдану, будинок 6, кабінет 9, ідентифікаційний код юридичної особи 44212019) на користь Фермерського господарства "Залужани" (82150, Львівська обл., Дрогобицький р-н, село Вороблевичі, вул. Нижня, будинок 274, ідентифікаційний код юридичної особи 36132945) 10 397,67 гривень пені, 15 281,16 гривень інфляційних втрат, 8 740,59 гривень 3% річних та 704,35 гривень судових витрат зі сплати судового збору.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 35 229,30 гривень пені, 90,44 гривень 3% річних - відмовити.
6. Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 132,77 гривень покласти на позивача.
7. Повернути Фермерському господарству "Залужани" (82150, Львівська обл., Дрогобицький р-н, село Вороблевичі, вул. Нижня, будинок 274, ідентифікаційний код юридичної особи 36132945) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 6 495,75 гривень.
8. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
9. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
10. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.
Повне рішення складено 18 травня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.  

віддрук. прим.:
1 - до справи; 
2,3 - позивачу, відповідачу до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.