Справа № 297/940/26

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року  м. Берегове 

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:
головуючого судді        ОСОБА_1 , 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегове кримінальне провадження №22025070000000130 від 25 серпня 2025 року, за обвинуваченням 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, Житомирської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого, громадянина України

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 110 та ч. 2 ст. 436-2 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн?засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:
- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;
- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:
- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;
- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;
- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;
- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;
- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;
- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;
- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська федерація.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і російська федерація (далі - рф).
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.
Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.
20 лютого 2014 року з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади рф і службовими особами зсрф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України.
Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України", затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.
21 лютого 2022 з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.
У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року президент російської федерації володимир путін, а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зсрф на територію України. 
Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації володимиром путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади рф, її збройних сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
З метою відсічі військовій агресії рф 24.02.2022 Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та який діє на даний час.
Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року російська федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.
Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, зсрф, Головного розвідувального управління Генерального штабу збройних сил російської федерації, федеральної служби безпеки російської федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України. 
Так, досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконання свого єдиного злочинного умислу, з метою досягнення єдиного бажаного злочинного результату, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаним щодо факту здійснення рф збройної агресії проти України, з метою доведення своїх ідеологічних мотивів та поширення поглядів серед невизначеного кола користувачів мережі Інтернет, використовуючи належний йому мобільний телефон марки AGM, моделі A9, MEID:A100005EF63C4D, IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 , та будучи користувачем персонального профілю в месенджері «Telegram» з унікальним ідентифікатором (телеграм id-НОМЕР_4) під ніком « ОСОБА_4 » який зареєстрований на його власний номер оператора стільникового зв`язку (тел. НОМЕР_3 ), усвідомлюючи, що опубліковані матеріали користувачами даного месенджера формують певні ідеї і погляди направленні на схилення інших користувачів до вчинення активних дій, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з єдиним злочинним умислом, поширив ряд коментарів у чаті під назвою « ОСОБА_6 !».
Згідно висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 25.02.2026 № СЕ-19/107-26/1328-ЛД, встановлено, що:
1. В більшості коментарів, розміщених під публікаціями у чаті під назвою « ОСОБА_6 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (телеграм ID НОМЕР_4), що відображенні у протоколі огляду від 10.12.2025, на 18 арк., наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, а саме:
- у коментарі від 18.11.2024 року о 02:13 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »: «Я всегдаподдерживаю РФ, житель Украины на Закарпатье в венгерском Берегово (Beregszasz), за что нас жахнули? Зачемэтническихвенгров без света оставлять, тут я не понимаю...» у фрагменті «Я всегдаподдерживаю РФ» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 09.11.2024 року о 18:53 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Не захватится, а освободиться:) Есличто, я изУкраины :)» у фрагменті «Не захватится, а освободиться» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 19.09.2024 року о 17:31 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Я изУкраины, воткакогохераРоссия не "жахнет" по этоУрсуле и Зе? Если не на поражение, то хотябыпредупредительно, чтобыэтилживыеморды не гуляли по Киеву с улыбками.» у фрагменті «воткакогохераРоссия не "жахнет" по этоУрсуле и Зе?» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 15.09.2025 року о 16:46 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Уже стрельнули и вопят о преступлении РФ, против мирного населения.» у фрагменті «вопят о преступлении РФ, против мирного населения» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 16.08.2024 року о 19:53 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «ОСОБА_8, быть добру. Я юридически житель Украины, но живу в городе Beregszasz, 6 км до границы с Венгрией и да, я не люблю государствонацистское, в котором живу. На слава Богу в моемрегионе 90% населенияВенгры, и здесь нету нацизма, языковыхвопросов и прочейхерни. Да и вообще, оно и Украиной скоро не будет.» у фрагменті «я не люблю государствонацистское, в котором живу» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 16.08.2024 року о 19:57 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у фрагменті «стыдно мне за моихсоотечественников, которые бомбили своенаселение» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- у коментарі від 07.08.2024 року о 22:07 у чаті під назвою «ОСОБА_6»: «Самоеинтересное, что нету никаких украинцев или хохлов, это искусственно придуманный этнос. Все живущие русские. Только оскотеневшие русские, которые забыли свои корни, культуру и все остальное. Я сам родился на территорииэтогонедоразумения, но не считаюсебя "украинцем", папа поляк был, а мама русская, никаких украинцев вообще нет. Их создал СССР. Всегда были жители Малороссии.» у фрагменті «нету никаких украинцев или хохлов, это искусственно придуманныйэтнос. Все живущие русские. Только оскотеневшие русские, которые забыли свои корни, культуру и все остальное. / никаких украинцев вообще нет. Их создал СССР. Всегда были жители Малороссии.» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України; 
- та у коментарі від 07.04.2025 року о 23:38 у чаті під назвою «ОСОБА_6»: «А я не доволен тем, что он продолжаетснабжатьбоевиков в моейстранеоружием и деньгами. На этиденьгиорганизовано ТЦК для отловапростыхжителей. Этотоже - оченьужасно.» у фрагменті «я не доволен тем, что он продолжаетснабжатьбоевиков в моейстранеоружием и деньгами» наявна інформація про виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України.
2. В деяких коментарях, розміщених під публікаціями у чаті під назвою « ОСОБА_6 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (телеграм ID НОМЕР_4), що відображенні у протоколі огляду від 10.12.2025, на 18 арк., наявна інформація щодо глорифікації (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України. 
Таким чином, за вищевикладених обставин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно, поширив матеріали, в яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, а також глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 436-2 КК України.
Поряд з цим, згідно висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 25.02.2026 року № СЕ-19/107-26/1328-ЛД, виявлені певні висловлювання, у яких автор коментарів виражає невдоволення територіальною цілісністю України, та закликає до від`єднання від України таких територій як Закарпатська область у коментарі від 28.03.2025 року о 21:33 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: « ІНФОРМАЦІЯ_5 »; у коментарі від ІНФОРМАЦІЯ_6 о 11:03 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Я тут живу, все готово для отсоединения, все в режиме ожидания»; у коментарі від ІНФОРМАЦІЯ_7 о 23:42 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Закарпатье отдайте словакам-венграмони заслужили. А то к рагулям галичанским нас приклеили)» та у коментарі від 14.08.2025 року о 20:01 у чаті під назвою « ОСОБА_6 !»: «Заберите кусок Закарпатья)».
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. . 1 ст. 110, ч. 2 ст. 436-2 КК України визнав визнав повністю з підстав викладених у обвинувальному акті та підтвердив, що дійсно поширював матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України. У вчиненому щиро кається.
Відповідно до ст. 349 КПК України, за згодою всіх учасників судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений та прокурор не оспорюють обставини справи та судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, тому суд за їх згодою відповідно до частин 3 і 4 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням обставин, які його характеризують. 
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміють зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності їх позицій. 
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінальних проваджень, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості  ОСОБА_4  поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 110 КК України, а саме у розповсюдженні матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою змін меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та ч. 2 ст. 436-2 КК України, а саме у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України.
Суд, обираючи покарання, керуючись нормами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Згідно ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття.
Згідно ст. 67 КК України, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено. 
Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.
Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому  ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, в яких щиро розкаявся, має постійне місце реєстрації та проживання, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, тому суд приходить до висновку за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 110 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без конфіскація майна та за ч. 2 ст. 436-2 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі, без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити  ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 4 (чотири) роки позбавлення волі, без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та з покладенням відповідно ст. 76 ч. 1 п. 1, 2 КК України, обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти останніх про зміну місця проживання.
Призначення обвинуваченому ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.03.2026 року - скасувати.
Долю речових доказів вирішити в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
У зв`язку з наведеним, суд вважає стягнути з з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи №СЕ-19/107-26/1328-ЛД від 25.02.2026 року в загальному розмірі 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень.
Підстави застосування заходів кримінально-виховного характеру щодо юридичної особи у даному кримінальному провадженні відсутні.
Викривач у кримінальному провадженні відсутній.
Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 436-2 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 110 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без конфіскація майна та за ч. 2 ст. 436-2 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі, без конфіскації майна. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити  ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 4 (чотири) роки позбавлення волі, без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та з покладенням відповідно ст. 76 ч. 1 п. 1, 2 КК України, обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти останніх про зміну місця проживання.
Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.03.2026 року - скасувати.
Речові докази: смартфон марки AGM, моделі А9, MEID:А100005ЕF63C4D, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з номером телефону НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - повернути останньому, як власнику. 
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи №СЕ-19/107-26/1328-ЛД від 25.02.2026 року в загальному розмірі 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України. 
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Берегівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя	  	ОСОБА_1