УХВАЛА

12 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 759/14377/25
провадження № 61-7313ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», Комунального концерну «Центр комунального сервісу» про захист прав споживачів, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго»), Комунального концерну «Центр комунального сервісу» (далі - КК «Центр комунального сервісу»), у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність КП «Київтеплоенерго» щодо формування відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» рахунку на оплату комунальної послуги з постачання теплової енергії за грудень 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність КП «Київтеплоенерго» щодо визначення відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсягу споживання теплової енергії за грудень 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недостовірною інформацію зазначену у рахунку-повідомленні станом 
на 01 січня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення КК «Центр комунального сервісу», а саме: «Спожито мешканцями згідно з показаннями будинкового/будинкових вузлів комерційного обліку 42,3321 Гкал, в тому числі на загально-будинкові потреби 8,4664 Гкал 
за період з 01 грудня 2023 року до 31 грудня 2023 року»;
- визнати недостовірною інформацію зазначену у рахунку-повідомленні станом 
на 01 січня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення КК «Центр комунального сервісу», а саме: «Опалювальна площа будинку/будинків/вводу 2394,3 кв.м»;
- визнати недостовірним нарахування для сплати за комунальну послугу 
з постачання теплової енергії за грудень 2023 року в сумі 899,34 грн, що зазначене в рахунку-повідомленні станом на 01 січня 2024 року за адресою: 
АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення КК «Центр комунального сервісу»;
- звільнити ОСОБА_1 від сплати за комунальну послугу з постачання теплової енергії на підставі рахунку-повідомлення станом на 01 січня 2024 року 
за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення КК «Центр комунального сервісу».
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 
2026 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
29 травня 2026 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд», звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 22 квітня 2026 року і направити справу до суду першої інстанції для нового розгляду.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 
1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу 
їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 
3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних 
у пунктах 1-5 цієї частини.
Предметом позову в цій справі є зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа 
не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Ураховуючи наведене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Отже, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Обставин, 
за наявності яких судові рішення у малозначній справі, підлягають касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.
Разом з тим, у касаційній скарзі заявник зазначає, що розгляд справи здійснений неповноважним судом, внаслідок порушення порядку визначення суддів для розгляду справи № 759/14377/25 в Київському апеляційному суді, оскільки протокол автоматизованого розподілу судової справи № 759/14377/25 не містить всіх необхідних реквізитів, зокрема, дату та час початку та закінчення автоматизованого розподілу, категорію та коефіцієнт складності справи, імена учасників справи, інформацію про визначення списку суддів для участі 
в автоматизованому розподілу, відомості про підстави здійснення автоматизованого розподілу справи.

Такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки за наявності обґрунтованих сумнівів в дотриманні порядку визначення суддів для розгляду справи, заявник не був позбавлений можливості заявити відвід суддям 
або ознайомитись зі Звітом про розподіл між суддями Київського апеляційного суду справи № 759/14377/25 безпосередньо в суді чи онлайн https://www.kas.gov.ua/CourtPortal.WebSite/Home/Sprava/136054232.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, однак встановлення обставин справи, дослідження 
та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Незгода позивача із оскаржуваним судовим рішенням не є сама по собі обставиною, що свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Оскаржене судове рішення ухвалене за результатами встановлення обставин конкретної справи та оцінки судом апеляційної інстанції наявних у цій справі доказів.
Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно 
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, яке не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 29 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», Комунального концерну «Центр комунального сервісу» про захист прав споживачів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара