УХВАЛА

30 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 320/37329/23
адміністративне провадження № К/990/17834/26 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Карповича Андрія Петровича , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №320/37329/23 за позовом ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області про визнання протиправними дій та скасування рішень,
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області, в якому просила:
- визнати протиправними дії Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, які полягають у перенаправленні ухвали Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у справі №759/13467/21 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва;
- визнати протиправними дії голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вилкова С., які полягають у перенаправленні ухвали Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у справі №759/13467/21 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області;
- визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 12 червня 2023 року №39;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22 вересня 2023 року №IХ-014/2023.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 12 червня 2023 року №39.
Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22 вересня 2023 року №IХ-014/2023.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2026 року апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури задоволено.
Апеляційну скаргу Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області задоволено частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 12 червня 2023 року №39 - скасовано та позовну вимогу в цій частині залишено без розгляду.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22 вересня 2023 року №IХ-014/2023 скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги відмовлено.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року залишено без змін.
20 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Карповича Андрія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №320/37329/23. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно та щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 КАС України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону слідує, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга. 
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що вона не містить посилань на конкретний пункт частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження та належних обґрунтувань такого посилання.
Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Згідно із ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року справу №320/37329/23 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
При цьому доведення вищезазначених обставин і, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
На обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпунктах «а», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що касаційна скарга «безпосередньо і безальтернативно стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики». 
При цьому скаржник указує, що «предметом касаційного перегляду є системна правова проблема співвідношення норм закону та підзаконних актів органів адвокатського самоврядування», зокрема щодо того, «чи мають право такі органи фактично змінювати законодавчо встановлену юрисдикцію дисциплінарного провадження шляхом прийняття підзаконних актів». 
Також скаржник зазначає, що у справі «наявна очевидна та невирішена юридична колізія», а відсутність правового висновку Верховного Суду щодо способу її вирішення «призводить до хаотичної та непередбачуваної практики, коли одна й та сама норма застосовується по-різному, що є порушенням принципу правової визначеності». 
Окрім цього, скаржник стверджує, що справа порушує «фундаментальне питання меж повноважень органів адвокатського самоврядування», а її вирішення «має визначальне значення не лише для адвокатури, а й для всієї системи публічного права». 
На думку скаржника, відсутність єдиного підходу Верховного Суду «створює масовий ризик незаконного притягнення адвокатів до дисциплінарної відповідальності» та «системну загрозу порушення конвенційних прав невизначеного кола адвокатів». 
У зв`язку з цим скаржник уважає, що ця справа «порушує комплексне, системне та принципове питання права», від вирішення якого залежить, зокрема, «визначення меж повноважень органів адвокатського самоврядування, забезпечення єдності судової практики та дотримання принципу верховенства права». 
Також скаржник зазначає, що відсутність правового висновку Верховного Суду щодо цих питань «створює системний ризик порушення міжнародних зобов`язань України» та зумовлює необхідність касаційного перегляду для «усунення правової невизначеності та забезпечення єдності правозастосовчої практики». 
Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки ним не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.
Таким чином, доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики не відповідають критеріям підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та не містять належного обґрунтування необхідності формування Верховним Судом нового уніфікованого підходу до застосування норм права у широкому колі подібних правовідносин.
Крім того скаржник зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення, оскільки на сьогоднішній день загальна кількість адвокатів в Україні сягає близько 72 000 осіб, а відтак, порушене у цій справі питання має виняткове значення як для адвоката ОСОБА_2., так і виходить далеко за межі індивідуального спору та стосується всієї адвокатської спільноти України як професійної групи, права якої гарантуються Конституцією України та європейськими стандартами незалежності адвокатури.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Разом із цим Суд звертає увагу, що наведені скаржником доводи щодо можливого впливу рішення у цій справі на невизначене коло осіб мають узагальнений характер та ґрунтуються на припущенні про потенційні наслідки правозастосування, що саме по собі не є достатнім для висновку про наявність значного суспільного інтересу в розумінні частини п`ятої статті 328 КАС України.
Стосовно доводів скаржника про виняткове значення цієї справи для неї, Суд зазначає, що така оцінка дійсно має здійснюватися з урахуванням аргументів, наведених самим учасником справи.
Разом із тим наведені у касаційній скарзі міркування щодо значущості спірних правовідносин для скаржника, а також можливих наслідків прийнятого у справі рішення, не виходять за межі типових наслідків вирішення адміністративного спору та не містять ознак, які б свідчили про наявність особливих, виключних обставин, що відрізняють цю справу від інших спорів аналогічної категорії.
Скаржником, по суті, обґрунтовується важливість для неї обраного способу захисту та наслідків його реалізації, однак такі доводи не вказують на існування специфічних характеристик спірних правовідносин, які б зумовлювали необхідність відкриття касаційного провадження з підстав виняткового значення справи.
Крім того Суд ураховує, що саме по собі настання для особи несприятливих правових наслідків у зв`язку з прийняттям судового рішення, як і незгода з таким рішенням, не є ознакою винятковості справи у розумінні наведених положень КАС України.
Скаржник, обґрунтовуючи наявність підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, «грубо порушив вимоги процесуального закону», оскільки, на його думку, ця справа за своїм предметом, складністю, обсягом доказів та правовими наслідками не підпадає під категорію справ незначної складності, визначену статтею 263 КАС України, та підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Суд зазначає, що відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України підставою для відкриття касаційного провадження є помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності.
Разом із тим наведені скаржником доводи не дають підстав для висновку про наявність такого порушення.
Так, обґрунтовуючи свою позицію, скаржник обмежується загальними твердженнями щодо складності справи, обсягу доказів та її значення, однак не наводить конкретних обставин, які б свідчили про невідповідність спірних правовідносин критеріям справ незначної складності у розумінні КАС України.
Зокрема, скаржником не обґрунтовано, яким чином характер предмета спору, обсяг та зміст доказів або інші обставини унеможливлювали розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження чи вимагали застосування загального позовного провадження.
Саме по собі посилання на складність справи та незгоду з обраним судом порядком її розгляду не свідчить про неправильність відповідного процесуального рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною четвертою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Аналізуючи наведені положення процесуального закону в контексті доводів скаржника, Суд уважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).
За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас з урахуванням вимог, установлених у частині третій статті 257 КАС України, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.
Крім того, виходячи зі змісту частини другої статті 257 КАС України, за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Ця справа не містить ознак, за наявності яких вона відносилась би до справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження, а позивач не довела, що розгляд справи у вказаному провадженні вплинув на правильність результатів її вирішення.
Отже, оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на підпункти «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, необхідно наводити та обґрунтовувати, як виключні підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, так і загальні підстави, передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження. 
Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження. 
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Карповича Андрія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №320/37329/23 за позовом ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області про визнання протиправними дій та скасування рішень - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур