Справа №949/1528/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року     м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В: 

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» адвокат Ушакевич Марина Петрівна звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за трьома кредитними договорами у загальному розмірі 248 748,94 грн, а також судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, та витрати на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Ідея Банк», та ОСОБА_1 було укладено угоду № С-001-037341-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаної угоди банк відкрив відповідачці поточний рахунок, операції за яким могли здійснюватися за дебетово-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, встановив відповідачці кредитну лінію, а відповідачка зобов`язалася повернути використані кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконувати інші передбачені договором обов`язки.
Крім того, 03 травня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z06.22378.005211054, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредитні кошти у сумі 49 999,00 грн, зі строком повернення до 03 травня 2024 року. За умовами цього договору відповідачка зобов`язалася повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, а також передбачені договором платежі, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості.
Також 07 червня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z06.22378.005351751, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредитні кошти у сумі 33 500,00 грн, зі строком повернення до 07 червня 2024 року. Умовами цього договору також передбачено повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами та плату за обслуговування кредитної заборгованості.
Позивач зазначає, що первісний кредитор свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами виконав належним чином, надавши відповідачці кредитні кошти, однак відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, кредитні кошти у строки та на умовах договорів не повернула, проценти та інші передбачені договорами платежі не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Станом на 19 грудня 2023 року, відповідно до наданих позивачем розрахунків, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за трьома кредитними договорами становить 248 748,94 грн. Зокрема, за договором № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року заборгованість становить 15 109,23 грн, з яких 5 754,41 грн — заборгованість за основним боргом, 9 354,82 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. За договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року заборгованість становить 139 229,31 грн, з яких 46 472,66 грн — заборгованість за основним боргом, 35 384,52 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 57 372,13 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями. За договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року заборгованість становить 94 410,40 грн, з яких 31 303,86 грн — заборгованість за основним боргом, 23 759,79 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 39 346,75 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями.
Крім того, позивач зазначає, що 19 грудня 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» було укладено договір факторингу № 19/12-2023, за яким первісний кредитор відступив право грошової вимоги до боржників, визначених у відповідному реєстрі боржників. У подальшому 22 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідачки за вищевказаними кредитними договорами.
У позовній заяві представник позивача просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Від представника відповідачки адвоката Бевз Тетяни Сергіївни до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких вона просила позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідачки лише заборгованість за основною сумою кредиту за кожним із кредитних договорів, а саме: за договором № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року — 5 754,41 грн, за договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року — 46 472,66 грн та за договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року — 31 303,86 грн.
У поданих додаткових поясненнях представник відповідачки зазначила, що сторона відповідачки не погоджується із заявленим позивачем розміром заборгованості у повному обсязі, оскільки, крім основної суми боргу, позивач просить стягнути значні суми нарахованих процентів та комісій. Зокрема, за договором № С-001-037341-18-980 позивач просить стягнути проценти у розмірі 9 354,82 грн; за договором № Z06.22378.005211054 — проценти у розмірі 35 384,52 грн та комісію у розмірі 57 372,13 грн; за договором № Z06.22378.005351751 — проценти у розмірі 23 759,79 грн та комісію у розмірі 39 346,75 грн. На думку представника, зазначені суми процентів та комісій не підлягають стягненню, а до стягнення може бути визначена лише основна сума боргу за кожним із кредитних договорів.
Обґрунтовуючи заперечення проти стягнення комісій, представник відповідачки послалася на те, що умови кредитних договорів у частині покладення на позичальника обов`язку щомісячно сплачувати банку комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,50 % від початкової суми кредиту є несправедливими, оскільки створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Така комісія фактично встановлена за дії кредитодавця, пов`язані з обслуговуванням кредиту, веденням обліку заборгованості та наданням інформації щодо стану кредиту, тоді як відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» але ця інформація має надаватися споживачу безоплатно. У зв`язку з цим вважає, що відповідні умови договорів суперечать законодавству у сфері захисту прав споживачів і не можуть бути підставою для стягнення з відповідачки заявлених сум комісій.
Також вона послалася на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а також на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо нікчемності умов договору про оплатність інформації щодо стану кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно.
Крім того, зазначила, що надані позивачем розрахунки заборгованості містять лише загальні суми несплаченого кредиту, процентів та комісій без детального розрахунку, який би відображав порядок формування заборгованості, суми здійснених погашень та розподіл таких платежів за кожним платіжним періодом станом на 19 грудня 2023 року. У зв`язку з цим сторона відповідачки вважає, що такі розрахунки не дають можливості перевірити правильність заявлених до стягнення сум у повному обсязі.
Окремо просила розстрочити виконання рішення суду строком на дванадцять місяців шляхом сплати присудженої суми рівними щомісячними платежами, посилаючись на положення статті 435 ЦПК України та необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами сторін.
До початку розгляду справи від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи без участі відповідачки та її представника, у якій представник відповідачки зазначила, що позовні вимоги визнає частково з підстав, викладених у поданих до суду додаткових поясненнях.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, подані сторонами, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши доводи сторін, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77–80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності для висновку про наявність або відсутність обставин справи.
Згідно з частинами першою, третьою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу. Одним із способів захисту цивільного права є примусове виконання обов`язку в натурі, а також інші способи захисту, встановлені договором або законом.
Судом установлено, що 08 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду № С-001-037341-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаної угоди банк відкрив відповідачці поточний рахунок у національній валюті, операції за яким могли здійснюватися за дебетово-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, та випустив відповідачці міжнародну платіжну картку MasterCard.
Як вбачається з пункту 3 угоди № С-001-037341-18-980, банк надав відповідачці кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку. Відповідно до підпункту 3.1 угоди максимальний ліміт кредитної лінії встановлювався у розмірі 200 000,00 грн, а згідно з підпунктом 3.2 угоди кредитний ліміт, доступний відповідачці на момент укладення угоди, становив 5 000,00 грн. Згідно з підпунктом 3.3 угоди за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 48 % річних.
На підтвердження укладення угоди № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року та виникнення кредитних правовідносин за цим договором позивачем надано копію вказаної угоди, копію заяви-анкети позичальника від 08 листопада 2018 року, копію заяви про акцепт публічної оферти від 08 листопада 2018 року, копію заяви про приєднання до договору добровільного страхування життя, копію згоди фізичної особи-суб`єкта кредитної історії, копію виписки за рахунком ОСОБА_1 та копію довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № С-001-037341-18-980 станом на 19 грудня 2023 року.
Зазначені докази у сукупності підтверджують факт укладення відповідачкою угоди про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, відкриття їй поточного рахунку, встановлення кредитного ліміту, можливість користування кредитними коштами в межах такого ліміту, рух коштів за рахунком та наявність непогашеної заборгованості за вказаним договором.
Крім того, судом установлено, що 03 травня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № Z06.22378.005211054. Відповідно до умов цього договору банк надав відповідачці кредитні кошти у сумі 49 999,00 грн, а відповідачка зобов`язалася отримати кредит, повернути його у встановлений договором строк, сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором.
Згідно з підпунктом 1.3 договору кредиту та страхування № Z06.22378.005211054 за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 21,99 % річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до підпункту 1.5 цього договору за обслуговування кредиту банком позичальник щомісячно сплачує плату за кредитне обслуговування у розмірі відповідно до графіка платежів. Зі змісту договору також вбачається, що кінцевий строк повернення кредиту визначено 03 травня 2024 року.
На підтвердження укладення та виконання договору кредиту та страхування № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року позивачем надано копію цього договору, копію паспорту споживчого кредиту, копію ордеру-розпорядження про видачу кредиту від 03 травня 2019 року, копію виписки за рахунком ОСОБА_1 та копію довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № Z06.22378.005211054 станом на 19 грудня 2023 року.
Вказані докази підтверджують факт укладення між банком та відповідачкою кредитного договору, погодження основних умов кредитування, у тому числі суми кредиту, процентної ставки, строку повернення та плати за обслуговування кредиту, а також факт видачі кредитних коштів і розмір заборгованості, визначений позивачем за цим договором.
Також судом установлено, що 07 червня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № Z06.22378.005351751. Відповідно до умов цього договору банк надав відповідачці кредитні кошти у сумі 33 650,00 грн, а відповідачка зобов`язалася отримати кредит, повернути його у встановлений договором строк, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені умовами договору.
Згідно з підпунктом 1.3 договору кредиту та страхування № Z06.22378.005351751 за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 21,99 % річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до підпункту 1.5 цього договору за обслуговування кредиту банком позичальник щомісячно сплачує плату за кредитне обслуговування у розмірі відповідно до графіка платежів. Зі змісту договору також вбачається, що кінцевий строк повернення кредиту визначено 07 червня 2024 року.
На підтвердження укладення та виконання договору кредиту та страхування № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року позивачем надано копію цього договору, копію паспорту споживчого кредиту, копію згоди фізичної особи-суб`єкта кредитної історії, копію повідомлення про зміну реквізитів рахунків, копію ордеру-розпорядження про видачу кредиту від 07 червня 2019 року, копію виписки за рахунком ОСОБА_1 та копію довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № Z06.22378.005351751 станом на 19 грудня 2023 року.
Зазначені докази підтверджують факт укладення відповідачкою договору кредиту та страхування, погодження істотних умов кредитування, видачу кредитних коштів, визначення порядку повернення кредиту, сплати процентів і платежів за обслуговування кредиту, а також наявність заборгованості за цим договором.
Згідно з наданими позивачем довідками-розрахунками заборгованості, станом на 19 грудня 2023 року за відповідачкою обліковується заборгованість за трьома кредитними договорами у загальному розмірі 248 748,94 грн. Так, за угодою № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року заборгованість становить 15 109,23 грн, з яких 5 754,41 грн — заборгованість за основним боргом, 9 354,82 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. За договором кредиту та страхування № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року заборгованість становить 139 229,31 грн, з яких 46 472,66 грн — заборгованість за основним боргом, 35 384,52 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 57 372,13 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями. За договором кредиту та страхування № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року заборгованість становить 94 410,40 грн, з яких 31 303,86 грн — заборгованість за основним боргом, 23 759,79 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 39 346,75 грн — заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями.
Із наведених розрахунків убачається, що загальна сума основного боргу за трьома договорами становить 83 530,93 грн, загальна сума нарахованих та несплачених процентів — 68 499,13 грн, а загальна сума нарахованих та несплачених комісій — 96 718,88 грн. Саме із зазначених складових позивачем сформовано загальну ціну позову у розмірі 248 748,94 грн.
Оцінюючи надані докази у сукупності, суд враховує, що копії кредитних договорів, заява-анкета позичальника за угодою від 08 листопада 2018 року, заява про акцепт публічної оферти та інші документи щодо оформлення кредитних правовідносин, паспорти споживчого кредиту, ордери-розпорядження про видачу кредитних коштів, виписки за рахунками та довідки-розрахунки заборгованості узгоджуються між собою за датами укладення договорів, номерами договорів, сумами кредитів, строками повернення, персональними даними відповідачки, відомостями щодо відкриття рахунків, видачі та використання кредитних коштів, а також складом заявленої заборгованості.
Матеріали справи не містять належних доказів повного погашення відповідачкою заборгованості за вказаними кредитними договорами або припинення зобов`язань з інших підстав. При цьому відповідачка у додаткових поясненнях фактично не заперечує наявність заборгованості за основним боргом за кожним із трьох договорів, однак не погоджується зі стягненням процентів та комісій у заявленому позивачем розмірі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно з частиною першою статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
За змістом статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи — боржника.
Відповідно до статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і майбутня грошова вимога, яка виникне в майбутньому.
Так, 19 грудня 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» було укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до якого Акціонерне товариство «Ідея Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» право грошової вимоги до боржників, визначених у відповідному реєстрі боржників.
У подальшому 22 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до якого позивач набув права грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за кредитними договорами № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року, № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року.
На підтвердження переходу права вимоги позивачем до матеріалів справи долучено копії договорів факторингу № 19/12-2023 та № 22/12-2023, витяги з реєстрів боржників, акти приймання-передачі реєстрів боржників, документи щодо оплати ціни відступлення права вимоги, а також повідомлення про відступлення права вимоги.
У зазначених документах ідентифіковано відповідачку як боржника, вказано відповідні кредитні договори, за якими відбулося відступлення права вимоги, а також визначено розмір заборгованості, право вимоги за якою передавалося новому кредитору.
Таким чином, укладення договорів факторингу між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг», а в подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», є належним правовим механізмом заміни кредитора у зобов`язанні. Згода відповідачки на таку заміну кредитора законом не вимагається, а доказів того, що кредитними договорами було встановлено заборону або обмеження щодо відступлення права вимоги, матеріали справи не містять.
У сукупності надані позивачем договори факторингу, реєстри боржників, акти приймання-передачі та документи щодо оплати підтверджують фактичний і правовий перехід права грошової вимоги від первісного кредитора — Акціонерного товариства «Ідея Банк» — до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг», а в подальшому — до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал». Відтак позивач набув статусу нового кредитора у спірних правовідносинах та має право звертатися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а боржник є таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Оцінюючи доводи сторони відповідачки щодо неналежності та недостатньої деталізації розрахунків заборгованості, суд виходить з наступного.
У додаткових поясненнях представник відповідачки посилається на те, що надані позивачем довідки-розрахунки містять лише загальні суми заборгованості за кредитом, процентами та комісіями, однак не містять детального відображення кожного платіжного періоду, кожного здійсненого платежу та його розподілу між погашенням основного боргу, процентів і комісій станом на 19 грудня 2023 року. У зв`язку з цим сторона відповідачки вважає, що такі розрахунки не дають можливості перевірити правильність заявленої до стягнення заборгованості у повному обсязі.
Суд частково погоджується з такими доводами, однак зазначає, що їх слід оцінювати окремо щодо кожної складової заявленої заборгованості, а саме щодо основного боргу, процентів та комісій, оскільки ці платежі мають різну правову природу та різні підстави виникнення.
Щодо основної суми боргу суд враховує, що її розмір підтверджується не лише довідками-розрахунками, а й іншими письмовими доказами, наданими позивачем до матеріалів справи: кредитними договорами, заявою-анкетою та заявою про акцепт публічної оферти за угодою від 08 листопада 2018 року, паспортами споживчого кредиту, ордерами-розпорядженнями про видачу кредитних коштів, виписками за рахунками відповідачки. Зазначені документи у своїй сукупності підтверджують факт укладення кредитних договорів, відкриття рахунків, встановлення кредитного ліміту за угодою про відкриття кредитної лінії, видачу кредитних коштів за договорами кредиту та страхування, а також наявність непогашеної основної суми боргу.
При цьому сторона відповідачки у додаткових поясненнях фактично не заперечує наявність заборгованості за основною сумою кредиту, оскільки просить стягнути з відповідачки основний борг за кожним із трьох договорів, а саме: 5 754,41 грн за угодою № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року, 46 472,66 грн за договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та 31 303,86 грн за договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року. Матеріали справи не містять доказів повного погашення відповідачкою основної суми боргу або припинення зобов`язань у цій частині з інших підстав.
Щодо процентів за користування кредитними коштами суд зазначає, що такі проценти не є штрафною санкцією, неустойкою чи додатковою відповідальністю боржника, а є платою за користування кредитом. Обов`язок позичальника сплачувати проценти прямо випливає з правової природи кредитного договору, передбачений статтями 1048, 1054 Цивільного кодексу України та погоджений сторонами в укладених кредитних договорах.
Так, за угодою № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 48 % річних. За договорами кредиту та страхування № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року передбачено сплату процентів у розмірі 21,99 % річних від залишкової суми кредиту. Отже, договірні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами у матеріалах справи наявні.
Крім того, суд враховує, що заборгованість позивачем визначена станом на 19 грудня 2023 року, тобто до настання кінцевих строків повернення кредитів за договорами № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року, які визначені відповідно до 03 травня 2024 року та 07 червня 2024 року. Отже, заявлені проценти не є штрафною санкцією за прострочення після закінчення строку кредитування, а становлять договірну плату за користування кредитними коштами.
Суд також враховує, що позивачем заявлено проценти не як відповідальність за прострочення виконання зобов`язання, а як плату за фактичне користування наданими кредитними коштами. Сторона відповідачки, заперечуючи проти стягнення процентів, не навела конкретних обставин, які б свідчили про відсутність договірної підстави для їх нарахування, не зазначила, які саме умови договорів у частині процентів є недійсними або такими, що не підлягають застосуванню, не вказала конкретних арифметичних помилок у визначенні розміру процентів та не подала доказів сплати процентів у розмірі, який би спростовував заявлену позивачем заборгованість у цій частині.
Посилання відповідачки на те, що довідки-розрахунки не містять повної деталізації кожного платіжного періоду, саме по собі не спростовує обов`язку зі сплати процентів, оскільки суд оцінює не лише довідки-розрахунки, а всі докази у їх сукупності. У цій справі умови щодо процентів містяться у самих кредитних договорах, строковість платежів відображена в умовах договорів та паспортах споживчого кредиту, факт видачі кредитних коштів підтверджується ордерами-розпорядженнями та виписками за рахунками, а відсутність належного погашення заборгованості підтверджується матеріалами справи. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами.
Водночас доводи сторони відповідачки щодо неправомірності стягнення комісій за обслуговування кредитної заборгованості суд вважає обґрунтованими.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачки комісії за обслуговування кредитної заборгованості за двома договорами кредиту та страхування, а саме: за договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року — у розмірі 57 372,13 грн та за договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року — у розмірі 39 346,75 грн, а всього — 96 718,88 грн.
Суд враховує, що зазначені комісії не є процентами за користування кредитними коштами та не є основною сумою боргу, а становлять окремий платіж, заявлений позивачем як плата за обслуговування кредитної заборгованості. Тому правомірність стягнення такого платежу підлягає самостійній оцінці судом з урахуванням змісту відповідної умови договору, характеру послуг, за які встановлено таку плату, факту їх реального надання споживачу, а також вимог законодавства про споживче кредитування та захист прав споживачів.
Суд бере до уваги, що Закон України «Про споживче кредитування» допускає включення до загальних витрат за споживчим кредитом окремих платежів, пов`язаних із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Водночас така плата не може стягуватися формально лише з огляду на те, що вона зазначена у договорі чи графіку платежів. Для її стягнення кредитодавець має довести, що відповідна комісія встановлена за конкретні додаткові або супутні послуги, які фактично надавалися позичальнику, були визначені у договорі, погоджені зі споживачем та не зводяться до дій, які кредитодавець здійснює у межах звичайного супроводу кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит споживач має право безоплатно отримувати від кредитодавця інформацію про поточний розмір своєї заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, та інші відомості щодо виконання договору. Отже, дії кредитодавця, пов`язані з веденням обліку кредитної заборгованості, супроводженням кредиту, контролем за його погашенням та наданням споживачу інформації про стан виконання договору, не можуть безумовно покладатися на споживача як окрема щомісячна платна послуга, якщо фактично вони охоплюються звичайним виконанням кредитного договору або законом передбачено право споживача отримувати таку інформацію безоплатно.
Такий підхід узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до якого умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно, не може бути підставою для покладення на позичальника обов`язку зі сплати такої плати. При цьому для вирішення питання про правомірність відповідної комісії має значення не лише її назва у договорі, а фактичний зміст платежу та те, за які саме дії чи послуги кредитодавця він встановлений.
У цій справі позивачем не надано належних доказів того, що заявлені до стягнення комісії у загальному розмірі 96 718,88 грн є платою саме за конкретні самостійні додаткові або супутні послуги, фактично надані відповідачці за договорами № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року. Надані позивачем документи підтверджують наявність у договорах умов про плату за кредитне обслуговування та містять загальні суми нарахованих комісій, однак не розкривають, які саме конкретні послуги були надані відповідачці за таку плату, у чому полягав їх зміст, обсяг, періодичність та фактичне надання.
Самі лише довідки-розрахунки заборгованості в частині комісій не дають можливості встановити, що відповідна плата була нарахована за реальні самостійні послуги, які виходили за межі звичайного супроводу кредитного договору, ведення обліку кредитної заборгованості чи надання інформації щодо стану кредиту. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідачка фактично замовляла або отримувала від кредитодавця окремі додаткові послуги, за які могла бути нарахована щомісячна комісія у заявленому позивачем розмірі.
Суд також враховує співвідношення заявлених комісій із сумами основного боргу. За двома договорами кредиту та страхування позивач просить стягнути комісії у загальному розмірі 96 718,88 грн, тоді як загальна сума основного боргу за цими двома договорами становить 77 776,52 грн. За відсутності доказів фактичного надання відповідачці конкретних самостійних додаткових або супутніх послуг такий розмір комісій створює для споживача непропорційне боргове навантаження і не відповідає засадам розумності, добросовісності та справедливості, визначеним статтею 3 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належних правових та фактичних підстав для стягнення з відповідачки комісій за обслуговування кредитної заборгованості у загальному розмірі 96 718,88 грн. Відтак доводи сторони відповідачки у цій частині є обґрунтованими, а позовні вимоги про стягнення комісій задоволенню не підлягають.
Таким чином, заперечення відповідачки суд враховує частково: у частині вимог про стягнення комісій за обслуговування кредитної заборгованості. Водночас такі заперечення не спростовують обґрунтованості позовних вимог у частині стягнення основного боргу та процентів за користування кредитними коштами.
За таких обставин з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за угодою № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року у повному заявленому за цим договором розмірі 15 109,23 грн, з яких 5 754,41 грн — основний борг, 9 354,82 грн — проценти; за договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року — основний борг у розмірі 46 472,66 грн та проценти у розмірі 35 384,52 грн; за договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року — основний борг у розмірі 31 303,86 грн та проценти у розмірі 23 759,79 грн.
Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 152 030,06 грн, з яких 83 530,93 грн — заборгованість за основним боргом за трьома договорами, 68 499,13 грн — заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення комісій за обслуговування кредитної заборгованості у загальному розмірі 96 718,88 грн слід відмовити.
Щодо заяви відповідачки про розстрочення виконання рішення суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, третьої статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Згідно з частиною четвертою статті 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, щодо фізичної особи — тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним заходом, який може бути застосований лише за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами, а їх оцінка здійснюється судом з урахуванням балансу інтересів обох сторін — як боржника, так і стягувача.
Системний аналіз статті 435 ЦПК України та статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що розстрочення виконання рішення суду допускається не у кожному випадку стягнення значної суми, а лише за наявності виняткових або особливих обставин, які об`єктивно перешкоджають негайному виконанню рішення або істотно його ускладнюють.
У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018 зазначено, що підставою для застосування статті 435 ЦПК України та статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» є саме виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Водночас сам по собі матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.
У додаткових поясненнях представник відповідачки просила розстрочити виконання рішення суду строком на дванадцять місяців, шляхом сплати присудженої суми рівними щомісячними платежами. Разом з тим до матеріалів справи не подано належних доказів, які б підтверджували майновий стан відповідачки, розмір її доходів, наявність або відсутність іншого майна, грошових коштів на рахунках, утриманців, стан здоров`я, необхідність постійного лікування, значні обов`язкові витрати чи інші обставини, які б об`єктивно ускладнювали або робили неможливим виконання рішення суду без надання розстрочки.
Саме лише прохання сторони відповідачки про розстрочення виконання рішення на дванадцять місяців, без надання належних доказів існування обставин виняткового характеру, не може бути достатньою підставою для застосування статті 435 ЦПК України. Суд також враховує, що розстрочення виконання рішення не повинно створювати для боржника безпідставно привілейовані умови та порушувати право стягувача на своєчасне і повне виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист. Невиконання або невиправдана затримка виконання судового рішення може порушувати сутність права особи на справедливий судовий розгляд.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачкою не доведено наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим, а тому підстави для розстрочення виконання рішення суду строком на дванадцять місяців відсутні. У зв`язку з цим у задоволенні заяви відповідачки про розстрочення виконання рішення суду слід відмовити.
Що стосується позовних вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення та звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати на залучення експертів, спеціалістів, перекладачів, а також інші витрати, прямо передбачені процесуальним законом.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, поведінку сторін під час судового розгляду, а також дії сторін щодо досудового врегулювання спору.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані належні та допустимі докази, зокрема договір про надання правничої допомоги, додаткові угоди до нього, акти приймання-передачі наданих послуг, детальний опис виконаних робіт, а також документи, що підтверджують оплату гонорару або обов`язок його сплати. Зазначені витрати мають бути реальними, фактично понесеними або такими, що підлягають сплаті, та підтвердженими належними доказами.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат, тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, характеру спірних правовідносин та фінансового стану сторін.
19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц, у якій зазначено, що розмір гонорару адвоката визначається виключно за домовленістю між адвокатом та клієнтом, і суд не має повноважень втручатися у відповідні договірні правовідносини. Водночас суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, зобов`язаний перевірити співмірність заявлених витрат із критеріями, визначеними цивільним процесуальним законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн. На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано договір про надання правничої допомоги, додаткові угоди до нього, акти приймання-передачі наданих послуг, детальний опис виконаних робіт, ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю представника позивача та інші документи, що підтверджують повноваження представника і зв`язок заявлених витрат із розглядом саме цієї справи.
Із наданих документів убачається, що правнича допомога надавалася позивачу у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за трьома кредитними договорами, а саме за угодою № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року, договором кредиту та страхування № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року та договором кредиту та страхування № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року. Зазначені витрати пов`язані з підготовкою та поданням позовної заяви, аналізом кредитних договорів, довідок-розрахунків заборгованості, виписок за рахунками, документів щодо переходу права вимоги за договорами факторингу, формуванням доказової бази та процесуальним супроводом справи.
Суд враховує, що справа охоплює не один, а три окремі кредитні договори, кожен з яких має власний предмет доказування щодо укладення договору, видачі кредитних коштів, наявності заборгованості та її складових. Крім того, позовні вимоги ґрунтуються на ланцюгу переходу права вимоги за двома договорами факторингу, що також потребувало дослідження договорів факторингу, реєстрів боржників, актів приймання-передачі реєстрів та інших документів, які підтверджують правонаступництво позивача.
Також суд бере до уваги, що представником позивача було підготовлено та подано позовну заяву з додатками, сформовано пакет письмових доказів щодо трьох кредитних договорів, надано документи на підтвердження переходу права вимоги до позивача, подано заяву про усунення недоліків позовної заяви після залишення її без руху у зв`язку із необхідністю доплати судового збору за три окремі вимоги майнового характеру, а також подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Разом з тим суд враховує, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, представник позивача участі у судових засіданнях не брав, усні пояснення в судовому засіданні не надавав, значна частина доказів мала документальний характер і була сформована кредитором та попередніми кредиторами до звернення до суду. Спір, хоча й охоплює три кредитні договори та заперечення відповідачки щодо процентів, комісій і розстрочення виконання рішення, загалом належить до категорії спорів про стягнення кредитної заборгованості, судова практика щодо яких є сталою.
Крім того, суд бере до уваги, що позовні вимоги задоволено частково. Із заявленої до стягнення суми 248 748,94 грн суд визнав обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню, суму 152 030,06 грн, а у задоволенні позовних вимог у частині стягнення комісій за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 96 718,88 грн відмовлено. З огляду на це заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути покладені на відповідачку у повному обсязі.
Аналізуючи докази, надані представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, їх зв`язок із розглядом цієї справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, складність справи, кількість кредитних договорів, необхідність аналізу документів щодо відступлення права вимоги, наявність заперечень відповідачки, а також беручи до уваги розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без участі представника позивача в судових засіданнях та часткове задоволення позову, суд приходить до висновку, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 21 000,00 грн є завищеним і не відповідає у повному обсязі критеріям розумності, необхідності та співмірності.
За таких обставин суд вважає, що до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу частково, а саме у розмірі 6 000,00 грн. Такий розмір, на переконання суду, відповідає характеру спору, обсягу фактично виконаних робіт, кількості досліджуваних договорів, значенню справи для сторін, частковому задоволенню позовних вимог та принципу пропорційності судових витрат.
Крім того, судом встановлено, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 877,74 грн. У подальшому ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з необхідністю доплати судового збору, оскільки позивачем заявлено три окремі вимоги майнового характеру щодо стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами. На виконання вимог ухвали суду позивачем доплачено судовий збір у розмірі 5 206,26 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 26 березня 2026 року № 1977. Отже, загальний розмір сплаченого позивачем судового збору становить 9 084,00 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково — у розмірі 152 030,06 грн із заявлених 248 748,94 грн, тобто на 61,12 %, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно до задоволеної частини позову. Враховуючи, що позивачем загалом сплачено судовий збір у розмірі 9 084,00 грн, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 5 551,95 грн судового збору.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» судового збору у розмірі 5 551,95 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 3, 11, 15, 16, 512, 514, 516, 517, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 626, 628, 629, 1048, 1049, 1054, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, статтями 13, 18, 76–81, 89, 133, 137, 141, 247, 259, 263–265, 268, 354–355, 435 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України «Про споживче кредитування», суд, —

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 152 030,06 грн (сто п`ятдесят дві тисячі тридцять гривень 06 копійок), яка складається з: 
- заборгованості за договором № С-001-037341-18-980 від 08 листопада 2018 року у розмірі 15 109,23 грн, з яких 5 754,41 грн — заборгованість за основним боргом, 9 354,82 грн — заборгованість за процентами; 
- заборгованості за договором № Z06.22378.005211054 від 03 травня 2019 року у розмірі 81 857,18 грн, з яких 46 472,66 грн — заборгованість за основним боргом, 35 384,52 грн — заборгованість за процентами; 
- заборгованості за договором № Z06.22378.005351751 від 07 червня 2019 року у розмірі 55 063,65 грн, з яких 31 303,86 грн — заборгованість за основним боргом, 23 759,79 грн — заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» судові витрати у загальному розмірі 11 551,95 грн (одинадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна гривня 95 копійок), з яких: 5 551,95 грн — судовий збір, 6 000,00 грн — витрати на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
У задоволенні заяви представника відповідачки про розстрочення виконання рішення суду строком на дванадцять місяців — відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», юридична адреса: вул. Набережно-Лугова, буд. 8, м. Київ, код ЄДРПОУ 39992082.

Відповідачка:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького 
районного суду 
Рівненської області        Оборонова І.В.