РІШЕННЯ
Іменем України

28 квітня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/161/26 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

Позивач: ОСОБА_1 ,
РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 
в інтересах: Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», код ЄДРПОУ 36931417, пр. Миру, 167, м. Чернігів, 14005
Відповідач: ОСОБА_2 ,
РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 
Предмет спору: про стягнення збитків в сумі 7 914 495,65 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Корнійчук Я. П., адвокат;
від відповідача: Городнича Т. В., адвокат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 як учасник товариства, якому належить 5% його статутного капіталу, звернувся до суду з позовом в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» до ОСОБА_2 , у якому просить суд стягнути з відповідача 3 124 309,52 грн збитків.

Процесуальні дії у справі.
З метою встановлення зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 суд здійснив запит до Єдиного державного демографічного реєстру.
Відповідно до відповіді №2392589 від 26.02.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Разом з позовною заявою, позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив:
- накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , у межах ціни позову 3 124 309, 52 грн;
- накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на будь-яких його рахунках, відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, в межах ціни позову у розмірі 3 124 309, 52 грн.
Ухвалою від 27.02.2026 заяву про забезпечення позову повернуто позивачу.
У зв`язку з недодержанням позивачем вимог, викладених у ст. 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою суду від 02.03.2026 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 05.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; підготовче засідання призначено на 02.04.2026 об 10:00; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.
Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвалу суду від 05.03.2026 відповідач отримав 06.03.2026, а отже останнім днем для подання ним відзиву є 23.03.2026.
05.03.2026 представник позивача через підсистему «Електронний суд» подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить:
- накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), у межах ціни позову 3 124 309,52 грн;
- накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що знаходяться на будь-яких його рахунках, відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, в межах ціни позову у розмірі 3 124 309,52 грн.
Ухвалою суду від 05.03.2026 заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково; накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , у межах ціни позову 3 124 309,52 грн; у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 у межах ціни позову 3 124 309,52 грн відмовлено.
10.03.2026 представником позивача подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на будь-яких рахунках ОСОБА_2 , відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову в межах ціни позову у розмірі 3 124 309,52 грн.
Ухвалою суду від 12.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви від 10.03.2026 ОСОБА_1 про забезпечення позову.
18.03.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву.
23.03.2026 ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» через підсистему «Електронний суд» подало до суду відповідь на відзив.
За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 31.03.2026 постановлено підготовче засідання 02.04.2026 та усі наступні судові засідання проводити в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).
31.03.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив.
31.03.2026 ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» через підсистему «Електронний суд» подало до суду:
- заяву про виклик свідка ОСОБА_3 ;
- заяву про зміну предмету позову.
01.04.2026 ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» через підсистему «Електронний суд» подало до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання до суду заяви про зміну предмету позову.
01.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії договорів-купівлі продажу автомобілів від 23.05.2017 та 23.08.2017 як додатків до відповіді на відзив, які не були завантажені з технічних причин. 
02.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду:
- заяву про надання згоди ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» здійснювати свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України;
- заяву про долучення до матеріалів справи фотографій, які відображають розташування кабінету директора безпосередньо в автомобільному салоні. 
У підготовче засідання 02.04.2026 з`явилися представники позивачів та відповідача.
У підготовчому засіданні 02.04.2026 суд розглянув заяви та клопотання сторін, які надійшли до його початку.
Щодо поданих сторонами заяв по суті.
Як встановив суд, позивач - ОСОБА_1 відповідно до ст. 54 ГПК України надав згоду ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» здійснювати свої процесуальні права та обов`язки, яку суд долучив до матеріалів справи.
Суд прийняв до розгляду подані відповідачем відзив на позовну заяву та відповідь ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» на цей відзив, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з їх урахуванням.
Відповідно до трекінгу із вебсайту Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення позивач - ОСОБА_1 отримав відзив відповідача 25.03.2026, а отже останнім днем для подання відповіді на відзив є 30.03.2026.
ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив 31.03.2026, тобто з пропуском встановленого строку для її подання на один день.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить поновити строк для її подання, посилаючись на запровадження воєнного стану, постійні обстріли території Київської та Чернігівської областей, а також на затримки в отриманні документів, які подаються разом із відповіддю на відзив, і необхідність часу для підготовки самої відповіді.
Суд визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на подання відповіді на відзив та на підставі ст. 119 ГПК України постановив ухвалу про поновлення строку на подання зазначеної заяви по суті, а також прийняв її до розгляду.
Крім того, суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи копії договорів-купівлі продажу автомобілів від 23.05.2017 та 23.08.2017 як додатків до відповіді на відзив, які не були завантажені разом з відповіддю з технічних причин, а також заяву про долучення до матеріалів справи фотографій, які відображають розташування кабінету директора безпосередньо в автомобільному салоні. 
Щодо поданої ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» заяви про виклик свідка ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
Таким чином, виклику свідка повинна передувати оформлена належним чином заява свідка, викладені показання у якій суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
Враховуючи те, що заяви свідка ОСОБА_3 , оформленої належним чином, до суду не подано, тому зазначена ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» особа не є свідком у розумінні ст. 87-90 ГПК України.
За наведених обставин, суд відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» про виклик свідка.
У підготовчому засіданні представник позивача повідомила про неможливість подання заяви свідка до початку цього судового засідання у зв`язку з його відсутністю у місті та зазначила, що така заява буде подана пізніше як доказ на спростування доводів, викладених відповідачем у відзиві.
Щодо поданої ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» заяви про зміну предмета позову.
У поданій заяві заявник, окрім первісно заявлених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» 3% річних у розмірі 788 866,75 грн за період 08.09.2017 по 06.02.2026 та інфляційні втрати у розмірі 3 898 970,00 грн за період з вересня 2017 року по січень 2026 року.
Відповідно до ч. 2, 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. 
Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів щодо предмета спору.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. 
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. 
Верховний Суд у справі № № 910/18389/20 зазначав, що необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:
1) заміна одних позовних вимог іншими;
2) доповнення позовних вимог новими;
3) вилучення деяких із позовних вимог;
4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
При цьому Верховний Суд зазначив, що збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.
Заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Позивач, подавши до суду заяву про зміну предмету позову, визначив такі свої процесуальні дії саме як зміну предмету позову, а не збільшення позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності у господарському процесі, закріпленому у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, який означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі 922/1249/17 та від 23 квітня 2019 року у справі 911/1602/18.
Таким чином, доповнення позовних вимог новими (заявлення до стягнення 3% річних та інфляційних втрат) при залишенні незмінними фактичних і правових підстав позову, не вважається зміною підстав позову.
З огляду на викладене, суд прийняв заяву ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» про зміну предмета позову, як таку, що подана у порядку та строк, встановлені ГПК України, а спір вирішується з її урахуванням.
Суд постановив ухвалу, якою встановив сторонам строки для подання заяв по суті в частині змінених (доповнених) позовних вимог, а саме: відповідачу - п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення цієї ухвали для подання до суду іншим учасникам справи відзиву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечень; позивачам - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду іншим учасникам справи відповіді на відзив.
У підготовчому засіданні 02.04.2026 суд постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 16.04.2026 на 10:40.
Ухвалою суду від 02.04.2026 повідомлено сторін про час та місце проведення підготовчого засідання 16.04.2026.
03.04.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 
14.04.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву в частині зміни предмету позову.
14.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_3 , у якій просить поновити строк на її подання.
15.04.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду:
- заперечення стосовно заяви про долучення до матеріалів справи заяви свідка та просить залишити її без розгляду;
- заяву про виклик для допиту свідка ОСОБА_3 .
16.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій збільшив період нарахування 3% річних та інфляційних втрат - з 07.02.2026 по 15.04.2026, та просить стягнути з відповідача, окрім збитків у розмірі 3 124 309,52 грн, 3% річних у загальному розмірі 806 328,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 983 857,49 грн.
У підготовче засідання 16.04.2026 з`явилися представники позивачів та відповідача.
У підготовчому засіданні 16.04.2026 суд розглянув заяви та клопотання сторін, які надійшли до його початку.
Щодо поданих відповідачем заяв по суті.
Суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 та відзив на позовну заяву в частині зміни предмету позову, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з їх урахуванням.
Щодо заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог. 
Суд прийняв заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, оскільки вона подана в порядку та строк, встановлені ст. 46 ГПК України.
Щодо заяви про долучення до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_3 та клопотання про поновлення строку на її подання.
Подана заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 був прийнятий на постійну роботу на посаду менеджера зі збуту з 01.08.2012 відповідно до наказу № 115, а з 04.10.2017 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто». Таким чином, ОСОБА_3 був безпосереднім свідком подій, що відбувалися у 2017 році під час виконання обов`язків директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_2 , у зв`язку з чим подана заява свідка містить відомості про обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на подання цієї заяви, позивач зазначає, що не мав можливості подати її раніше з об`єктивних причин, а саме: свідок був відсутній за місцем проживання (перебував поза межами населеного пункту), а заява свідка відповідно до вимог процесуального законодавства підлягає нотаріальному посвідченню підпису. У зв`язку з цим отримання належним чином оформленої заяви стало можливим лише після повернення свідка та вчинення відповідної нотаріальної дії. Отже, пропуск строку подання доказу є об`єктивним, вимушеним і таким, що не залежав від волі позивача.
Відповідач заперечує проти долучення до матеріалів справи заяви свідка, зазначаючи, що заявник не надав жодних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовується неможливість своєчасного подання цього доказу, а також не пояснив, яким чином зазначені обставини перешкоджали йому заявити про свідка ще під час подання позовної заяви.
Крім того, відповідач вказує, що заявник не повідомляв суд завчасно про неможливість подання заяви свідка разом із позовом та не навів поважних причин її неподання у строк, встановлений ст. 80 ГПК України.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що строк на подання відповідного доказу пропущено без поважних причин.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 165, ч. 1 ст. 166, ч. 1 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. У запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.
Отже, Господарським процесуальним кодексом України передбачена черговість подання учасниками справи заяв по суті, які повинні містити пояснення, міркування, аргументи, заперечення лише щодо відповідних доводів, викладених у наданій іншим учасникам попередній заяві по суті, а також докази на їх підтвердження. 
Таким чином, позивач у відповіді на відзив викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві та повинен надати відповідні докази на підтвердження свої заперечень.
Разом із відповіддю на відзив позивач подав клопотання про виклик свідка, а не саму заяву свідка у порядку ст. 89 ГПК України, обґрунтовуючи це відсутністю свідка у місті Чернігові та неможливістю скласти таку заяву. 
Таким чином, хоча позивач і не подав саме заяву свідка у строк для подання відповіді на відзив, подання ним у цей строк заяви про виклик такого свідка (з обґрунтуванням неможливості подання відповідної заяви) узгоджується з вимогами ст. 80, 166 ГПК України.
Суд прийняв відповідь на відзив та погодився з можливістю подання заяви свідка пізніше із відповідним обґрунтуванням та клопотанням про поновлення процесуального строку. 
Оскільки заява свідка подається на спростування доводів відповідача, викладених у відзиві, суд відхилив доводи відповідача про те, що цей доказ мав бути поданий разом з позовною заявою.
З огляду на необхідність підтвердження неможливості подання заяви свідка у встановлений строк, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача про виклик свідка у судове засідання. Після з`ясування причин неподання заяви свідка та підтвердження або спростування можливості її подання безпосередньо свідком, суд вирішить питання щодо прийняття до розгляду такої заяви свідка.
За наведених обставин, суд відклав вирішення клопотання про поновлення строку і прийняття до розгляду заяви свідка до наступного судового засідання.
У підготовчому засіданні представник відповідача повідомила про направлення до позивача адвокатського запиту щодо отримання посадової інструкції особи, визнаної винною у вчиненні злочину у кримінальному провадженні щодо завдання збитків. У разі отримання зазначених документів відповідач має намір подати їх до матеріалів справи.
Суд у підготовчому засіданні 16.04.2026 постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 28.04.2026 на 10:30, а також зобов`язав позивача забезпечити явку свідка безпосередньо у судове засідання. 
Ухвалою суду від 16.04.2026 викликано свідка ОСОБА_3 в судове засідання з розгляду справи по суті 28.04.2026 та повідомив сторін про час та місце проведення цього судового засідання.
17.04.2026 від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу заяви свідка ОСОБА_3 .
20.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив відповідача в частині зміни предмету позову.
22.04.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду клопотання, у якому просить витребувати у ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» оригіналів або належним чином засвідчених копій: посадової інструкції начальника відділу збуту ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_4 , затвердженої директором 07.09.2010; договору б/н про повну матеріальну відповідальність від 07.09.2010, укладеного між ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» та ОСОБА_4 ; наказу про визначення матеріально відповідальних осіб, що діяв станом на 2017 рік. 
23.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копій посадової інструкції начальника відділу збуту ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_4 , затвердженої директором 07.09.2010 та договору про повну матеріальну відповідальність від 07.09.2010, укладеного між ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» та ОСОБА_4 .
У судове засідання 28.04.2026 з`явилися представники позивачів та відповідача, а також свідок ОСОБА_3 .
У судовому засіданні 28.04.2026 суд розглянув заяви та клопотання сторін, які надійшли до його початку.
Суд долучив до матеріалів справи оригінал заяви свідка ОСОБА_3 , копія якої була подана до суду раніше.
У судовому засіданні представник позивача заявила клопотання про відкликання відповіді на відзив, поданої 20.04.2026.
Оскільки ГПК України не врегульовано питання щодо наслідків відкликання відповіді на відзив, суд вважає за можливе застосувати у цьому випадку аналогію процесуального закону, а саме п. 3 ч. 5 ст. 174 ГПК України, у зв`язку з чим постановив ухвалу про повернення відповіді позивача на відзив.
У судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про відкликання раніше поданого клопотання про витребування доказів, оскільки необхідність у ньому відпала у зв`язку з поданням позивачем відповідних документів.
З огляду на заяву відповідача про відкликання цього клопотання, суд, з тих самих підстав, з яких було повернуто відповідь на відзив позивача, постановив ухвалу про повернення клопотання відповідача про витребування доказів. 
Водночас суд долучив до матеріалів справи докази, надані позивачем (посадову інструкцію та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність), як такі, що подані на підтвердження заперечень відповідача щодо первісних позовних вимог та про витребування яких ним заявлялося раніше. 
У судовому засіданні 28.04.2026 суд допитав свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що до 06.04.2026 з сімейних обставин перебував у прикордонному селі Костобобрів Семенівської громади, де відсутній мобільний зв`язок у зв`язку зі знищенням російськими військами телекомунікаційного обладнання (мобільної вишки). До м. Чернігова він повернувся лише 06.04.2026, у зв`язку з чим не мав можливості раніше звернутися до нотаріуса та належним чином оформити заяву свідка.
Суд визнав поважними причини неможливості подання зави свідка разом з відповіддю на відзив, поновив строк на їх подання та прийняв цю заяву до розгляду.
У судовому засіданні 28.04.2026 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив скорочене рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок невиконання відповідачем як директором ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» у 2017 році своїх фідуціарних обов`язків та неналежного піклування про справи Товариства було втрачено два автомобілі - Toyota Land Cruiser 200 4,5L Wagon A/T (VIN НОМЕР_3 ) та Toyota RAV4 Hybrid 2.494 CVT Dynamic (VIN НОМЕР_4 ), передані дистриб`ютором на відповідальне зберігання Товариству. На відшкодування вартості втрачених автомобілів Товариство сплатило дистриб`ютору загальну суму 3 124 309,52 грн, чим зазнало відповідних збитків.
Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, враховуючи таке:
- відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода повинна відшкодовуватися особою, яка її завдала. Такою особою у спірних правовідносинах є ОСОБА_4 , який займав посаду начальника відділу збуту ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», що підтверджується вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.11.2022 у справі № 750/9939/21. Таким чином, відповідач вважає, що для застосування до відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків відсутні такі обов`язкові складові як причинно-наслідковий зв`язок та вина;
- збитки перетворюються на грошове зобов`язання лише після того, як їх розмір буде зафіксований рішенням суду, що набрало законної сили (або визнаний сторонами у договорі/акті). Отже, стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним;
- позивач звернувся до суду з позовом про стягнення збитків з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому пропуск строку позовної давності щодо основного зобов`язання автоматично поширюється і на додаткові вимоги, зокрема щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
ОСОБА_1 заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає:
- дії та бездіяльність директора ТОВ «АК «Сівер-Авто» ОСОБА_2 свідчать про неналежне виконання ним посадових обов`язків, що призвело до заподіяння товариству збитків. Сукупність наданих доказів (план-схема, результати інвентаризації та висновки аудиту) спростовує версію про «звичайний господарський ризик» і доводить, що збитки є прямим результатом свідомих дій та протиправної бездіяльності директора. Відповідальність підтверджується такими системними фактами: відсутність контролю за збереженням активів; порушення фінансової дисципліни та касових операцій; системне викривлення звітності та приховування фактів; нанесення прямих збитків та недоотримання прибутку.
ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» також заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що:
- відповідачем допущено тривалу протиправну бездіяльність, яка полягала, зокрема, у незабезпеченні належної організації внутрішнього контролю в Товаристві, у тому числі щодо збереження автомобілів, переданих дистриб`ютором на відповідальне зберігання; відсутності належного обліку майна; несвоєчасному виявленні факту втрати транспортних засобів; неповідомленні дистриб`ютора про втрату майна у строки, визначені договором зберігання, а також у невжитті заходів для захисту інтересів Товариства, зокрема шляхом звернення до правоохоронних органів та суду. Саме така бездіяльність сприяла незаконному відчуженню автомобілів третім особам за підробленими договорами купівлі-продажу та позбавила Товариство можливості своєчасно мінімізувати негативні майнові наслідки;
- з урахуванням змін у законодавстві, відповідно до яких у період дії карантину та воєнного стану перебіг строку позовної давності продовжувався/зупинявся, позов подано в межах трирічного строку позовної давності;
Відповідач у свої запереченнях зазначає, що:
- наданий позивачем аудиторський висновок аналізує загальний стан фінансово-господарської діяльності Товариства, тоді як предметом спору є конкретні збитки, завдані кримінальним правопорушенням конкретної особи - ОСОБА_4 , що встановлено вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.11.2022 у справі № 750/9939/21. Аудиторський висновок не встановлює вину конкретної особи, є лише думкою приватного аудитора на замовлення позивача і не може перекладати відповідальність за кримінальний злочин однієї особи на директора на підставі загальних зауважень до бухгалтерського обліку;
- збитки виникли внаслідок умисних злочинних дій працівника ОСОБА_4 , який діяв шляхом підроблення документів виключно у власних інтересах, що спростовує будь-яку причетність відповідача до завдання шкоди. Директор не може нести персональну відповідальність за умисні злочинні дії працівника, пов`язані з фальсифікацією документів, оскільки це суперечить принципу індивідуальної відповідальності та практиці Верховного Суду. Крім того, позивач не обґрунтував, чому позов не подано до засудженого працівника, а спроба стягнути кошти з директора є зловживанням правом;
- договори купівлі-продажу та акти приймання-передачі є підробленими ОСОБА_4 , що встановлено вироком суду, а тому не можуть бути належними доказами вини директора. Крім того, на думку відповідача, ці докази є недопустимими у зв`язку з порушенням процесуального порядку їх подання;
- фотографії офісного приміщення є неналежними доказами, оскільки не підтверджують факту вчинення відповідачем господарського правопорушення, розміру збитків та причинно-наслідкового зв`язку між діями директора і підробкою документів працівником.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
Відповідно до наказу №1 від 05.01.2010 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» з 05.01.2010 за сумісництвом.
Згідно з п. 1, 2, 7, 11, 12 розділу ІІ, п. 3, 4 розділу ІV посадової інструкцією директора підприємства, затвердженою загальними зборами учасників ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» (протокол №1 від 05.01.2010), директор підприємства: визначає, формулює, планує, здійснює і координує всі види діяльності підприємства; визначає напрями розвитку підприємства у формуванні цінової, кредитно-банківської, податкової та страхової політики, соціальної та зовнішньоекономічної діяльності; організовує виробничо-господарську діяльність підприємства на основі застосування обґрунтованого планування, нормативних матеріалів, фінансових і трудових витрат, широкого розповсюдження передового досвіду, а також максимальної мобілізації резервів виробництва шляхом досягнення високих техніко-економічних показників, підвищення технічного рівня і якості продукції, раціонального і економічного витрачання всіх видів ресурсів; вирішує всі питання в межах наданих йому прав, доручає виконання окремих організаційно-господарських функцій іншим посадовим особам: заступникам керівника, керівникам виробничих підрозділів підприємства; забезпечує додержання законності, активне використання правових засобів удосконалення управління, зміцнення договірної дисципліни і обліку, господарського розрахунку; директор підприємства несе відповідальність: за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України; керівник підприємства не звільняється від відповідальності, якщо дії, що тягнуть відповідальність, були здійснені особами, яким він делегував свої права. 
Відповідно до п. 12.1, 16.1, 16.2, 16.4, 20.1 статуту ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», затвердженого загальним зборами учасників (протокол №22-06-2016 від 22.06.2016), директор товариства є органом управління та контролю, виконавчим органом та посадовою особою Товариства; директор Товариства вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Загальних Зборів; до компетенції директора належить: забезпечення виконання поточних та перспективних планів Товариства; контроль за веденням бухгалтерського обліку результатів діяльності Товариства; здійснення інших дій, спрямованих на досягнення цілей Товариства в межах його компетенції; користується правом підпису фінансових документів Товариства.
10.12.2014 ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» в особі директора ОСОБА_2 (далі - Зберігач) та Підприємство з іноземними інвестиціями «Тойота-Україна» (далі - Поклажодавець) уклали договір № 4084/12/14 про відповідальне зберігання майна (далі - Договір №4084/12/14), за умовами п. 1.1 якого Зберігач зобов`язується за плату зберігати майно, передане Зберігачу Поклажодавцем, і повернути це майно у схоронності Поклажодавцю.
Згідно з п. 1.2 Договору №4084/12/14 майно, що передається за Договором, може включати наступне: автомобілі марки «Toyota», інше майно. Перелік майна визначається у додатках до цього Договору та актах приймання-передачі майна. Всі додатки до цього Договору є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до п. 1.3 Договору №4084/12/14 право власності на майно, щодо якого Зберігач надає послуги Поклажодавцю і що передається на зберігання Зберігачем за цим Договором, безумовно зберігається за Поклажодавцем. Право власності (володіння, користування та/або розпорядження) на майно в жодному разі і за жодних обставин не переходить до Зберігача, і Зберігач цим погоджується і підтверджує, що він не набуває ніякого права, титулу або інтересу на будь-яке майно, і зобов`язується не використовувати майно, не розпоряджатися ним і не вводити майно в господарський обіг у будь-якому вигляді, окрім як для цілей цього договору та виключно в рамках своїх зобов`язань за цим Договором, а також зобов`язується всіма доступними засобами не допускати неправомірного (в тому числі такого, яке не було попередньо письмово схвалене Поклажодавцем) розпорядження та/або використання майна третіми особами.
Надання послуг за цим Договором буде здійснюватися в автосалоні Зберігача, розташованому за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167 (далі - Приміщення) (п. 1.4 Договору №4084/12/14).
У п. 3.1 Договору №4084/12/14 визначено, що Зберігач зобов`язується здійснювати зберігання всього майна, переданого Поклажодавцем, у Приміщенні до затребування такого майна Поклажодавцем та нести ризик випадкової загибелі та/або пошкодження майна з моменту прийняття майна від Поклажодавця до моменту повернення майна Поклажодавцеві.
За умовами п. 3.4, 3.5, 3.6 Договору №4084/12/14 щоквартально протягом строку дії цього договору Зберігач зобов`язується надавати Поклажодавцеві фотозвіти, що відображають стан майна на дату складання фотозвіту та повинні відповідати наступним вимогам: містити по дві цифрові фотографії кожної одиниці майна, що перебуває на зберіганні у Зберігача, зроблені в день надсилання фотозвіту - фотографії повинні бути зроблені таким чином, щоб це давало можливість легко ідентифікувати дату та час проведення фотозйомки, а у випадку, якщо на зберіганні у Зберігача перебувають автомобілі, фотографії таких автомобілів повинні містити загальний вигляд автомобіля та зображення панелі кузова з VIN-номером такого автомобіля (далі - Фотозвіти).
Звітним періодом для цілей надання Фотозвітів є календарний квартал (три місяці). Зберігач зобов`язується надавати Поклажодавцеві Фотозвіти у строк не пізніше одного робочого дня з моменту надходження відповідного запиту електронною поштою від представника Поклажодавця, але в будь-якому випадку - не пізніше третього числа кожного місяця, наступного за місяцем закінчення кожного звітного періоду, незалежно від строку фактичного зберігання відповідної одиниці майна. 
Фотозвіти надаються Зберігачем Поклажодавцеві засобами електронної пошти за електронними адресами, вказаним у відповідному запиті Поклажодавця.
Пунктом 3.7 Договору №4084/12/14 (у редакції додаткової угоди від 12.12.2016) передбачено, що у випадку пошкодження або втрати/загибелі прийнятого на зберігання майна протягом строку зберігання, Зберігач зобов`язується діяти в порядку, встановленому Порядком дій Зберігача при пошкодженні майна (Додаток Б від 12.12.2016 до Договору).
Згідно з п. 5.1.3, 5.1.5, 5.1.15, 5.1.18 (у редакції додаткової угоди від 12.12.2016) Договору №4084/12/14 Зберігач зобов`язується: забезпечити наявність пристосованих для зберігання майна Приміщень, що охороняються; зберігати майно виключно у Приміщення за адресою, вказаною у п. 1.4 цього Договору; надавати Поклажодавцю Фотозвіти у порядку, в строки та відповідно до вимог, встановлених цим Договором та запитами Поклажодавця; зберігати майно виключно у Приміщенні (за адресою, вказаною в п. 1.4 цього Договору) або в іншому Приміщенні, місцезнаходження якого погоджено Сторонами у відповідній додатковій угоді до цього Договору), забезпечуючи при цьому експонування, презентацію та ознайомлення потенційних покупців Зберігача з майном. 
Цей Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017 включно, але в будь-якому випадку припиняє свою дію автоматично в момент розірвання Договору про призначення уповноваженого дилера продукції «Toyota» від 12.12.2016 (п. 8.1 Договору №4084/12/14 у редакції додаткової угоди від 12.12.2016).
Відповідно до п. 2, 2.1, 2.3, 2.9, 2.9.5 Додатку Б до Договору №4084/12/14 для своєчасного виявлення, фіксації та повідомлення про можливі пошкодження майна, що могли виникнути під час зберігання/експонування, Зберігач зобов`язується негайно, але в будь-якому випадку не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли Зберігач довідався або повинен був довідатися про пошкодження або втрату/загибель Майна, сповістити про це Поклажодавця та виконувати інструкції Поклажодавця. У випадку, якщо пошкодження або втрата/загибель майна спричинена протиправними діями третіх осіб, Зберігач також зобов`язаний: негайно повідомити про подію в правоохоронні органи (органи внутрішніх справ); передати в правоохоронні органи список втраченого/викраденого/ушкодженого майна. 
При пошкодженні або втраті/загибелі майна внаслідок протиправних дій третіх осіб Зберігач зобов`язується звернутися до компетентних державних органів, отримати та передати Поклажодавцю наступні документи: копію заяви/повідомлення в органи внутрішніх справ; документ, який підтверджує прийняття і реєстрацію заяви/повідомлення, яка(е) була(о) внесена(о) до ЄРДР; постанову про закриття кримінального провадження (у випадку її винесення); копію договору з охоронним підприємством на здійснення охорони приміщень (якщо такий договір є); пояснювальну записку охоронного підприємства (якщо таке є) про дії охорони під час здійснення крадіжки, розбійного нападу, грабежу, протиправних дій третіх осіб (або подібну пояснювальну записку співробітників служби охорони Зберігача).
12.12.2016 Підприємство з іноземними інвестиціями «Тойота-Україна» (далі - Дистриб`ютор) та ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» в особі директора ОСОБА_2 (далі - Дилер) уклали договір про призначення уповноваженого дилера продукції «Toyota», відповідно до якого Дистриб`ютор призначив Дилера в якості Уповноваженого Дилера для продажу Продукції та надання Сервісного/гарантійного обслуговування на Території на умовах та виходячи з обставин, визначених Стандартами щодо відбору та призначення.
Відповідно до акта приймання-передачі майна №SA-001013 від 26.05.2017 до Договору №4084/12/14 Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання автомобіль Toyota L Cruiser W/G, номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 2 286 804,68 грн.
Згідно з актом приймання-передачі майна №SA-001075 від 22.08.2017 до Договору №4084/12/14 Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання автомобіль Toyota RAV4 Hybrid, номер кузова НОМЕР_4 , вартістю 837 504,84 грн.
06.09.2017 ТОВ «АК «Сівер-Авто» отримало від ПІІ «Тойота-Україна» дві претензії від 06.09.2017 №21509-17 та №21510-17, у яких останнє повідомило про наявність у нього підстав вважати втраченими автомобілі - Toyota Land Cruiser, VIN НОМЕР_3 , та Toyota RAV4 Hybrid, VIN НОМЕР_4 , передані на відповідальне зберігання згідно з актами приймання-передачі майна №SA-001013 від 26.05.2017 та №SA-001075 від 22.08.2017. У зв`язку з цим просив негайно, але не пізніше 12:00 07.09.2017, повернути зазначені автомобілі підприємству в тому стані, у якому вони були отримані Зберігачем на зберігання. Також ПІІ «Тойота-Україна» повідомило, що у разі неповернення підприємству вказаних автомобілів до 12:00 07.09.2017 вони будуть вважатися втраченими; у разі втрати автомобілів просило сплатити завдані збитки у розмірі 837 504,84 грн (за автомобіль Toyota RAV4 Hybrid) та 2 286 804,68 грн (за автомобіль Toyota Land Cruiser).
06.09.2017 директор ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_2. звернувся до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій повідомив, що під час проведення планової перевірки щодо наявності на ТОВ «АК «Сівер-Авто» автомобілів Тойота Ленд Крузер, ідентифікаційний код JTMCV02J904223571, та Тойота RAV4, ідентифікаційний код JTMRJREV50D117143, переданих для реалізації ПІІ «Тойота-Україна», був виявлений факт їх відсутності. За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що зазначені автомобілі були реалізовані громадянам керівником відділу продажу ОСОБА_4 , однак грошові кошти у сумі 3 124 309,52 грн до каси підприємства або на його банківський рахунок внесені не були, внаслідок чого підприємству заподіяно матеріальні збитки на вказану суму.
07.09.2017 та 08.09.2017 ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» перерахувало ПІІ «Тойота-Україна» кошти згідно з претензіями від 06.09.2017 №21509-17 та №21510-17 у загальному розмірі 3 124 309,52 грн, на підтвердження чого надано платіжні доручення №15840 від 07.09.2017 на суму 837 504,84 грн та №15841 від 08.09.2017 на суму 2 286 804,68 грн.
12.09.2017 ОСОБА_2 звільнений з посади директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» за угодою сторін, що підтверджується витягом з його трудової книжки.
На підставі наказу директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_5 №188-1 від 13.09.2017 проведено часткову інвентаризацію активів товариства, за результатами якої підтверджено відсутність спірних автомобілів Toyota Land Cruiser та Toyota RAV4 Hybrid, про що складено інвентаризаційний опис від 13.09.2017, протокол інвентаризаційної комісії від 15.09.2017. 
У 2017 році ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» звернулося до ТОВ «АФ «ПКФ Аудит-фінанси» щодо проведення аудиту аналізу стану бухгалтерського та податкового обліку Товариства.
31.10.2017 ТОВ «АФ «ПКФ Аудит-фінанси» надано аудиторський звіт, у якому зазначено про здійснення відповідних процедур за період з 01 січня 2015 року по 01 вересня 2017 року, а саме: перевірено банківські та касові документи, умови договорів із контрагентами, первинні документи, що підтверджують витрати Товариства, фінансову та податкову звітність. Крім того, ТОВ «АФ «ПКФ Аудит-фінанси» були перевірені документи пов`язані із реалізацією та реєстрацією в органах Державтоінспекції автомобілів марки «Тойота». Перевірка здійснювалась документально, за фактом здійснення операцій.
У звіті від 31.10.2017, зокрема, зазначено про здійснення таких заходів:
1. Огляд середовища функціонування Товариства у 2015-2017 роках.
Продаж автомобілів, здійснюється Товариством, згідно «Політики щодо продажу автомобілів», затверджених Дистриб`ютором - ПІІ «Тойота-Україна» (далі - Політика). Політика визначає наступні основні положення у взаємовідносинах між Товариством та Покупцем, та Товариством та Дистриб`ютором, а саме:
- попереднє резервування автомобілю без підтвердження контракту між Товариством та Покупцем, а також отримання попередньої оплати не провадиться;
- резервування автомобілю повинне проводитись на Покупця, на якого надалі буде зареєстрований такий автомобіль;
- заміна Покупця після резервування автомобілю є винятковим випадком і повинна аргументуватись наявністю вагомої причини, про яку Товариство обов`язково інформує Дистриб`ютора;
- при відмові Покупця від придбання автомобіля, Товариство повинно інформувати Дистриб`ютора про причини такої відмови При цьому в договорі купівлі-продажу, укладеному між Товариством та Покупцем, повинна бути передбачена відповідальність Покупця у вигляді неустойки за відмову від придбання автомобіля після підписання відповідного договору;
- після розірвання договору купівлі-продажу з Покупцем у Товариства повинна зберігатись підписана додаткова угода на розірвання договору, а також заява від Покупця з вказаними причинами такого розірвання.
Політика визначає наступну систему продажу автомобілів.
По-перше, підписати з Покупцем контракт та отримати попередню оплату (10 % від вартості автомобіля). Після цього Товариство має право зарезервувати автомобіль в системі інтернет- складу автомобілів на базі доступу через інтернет, у день підписання контракту (договору) з Покупцем і отримання від нього передплати. Після цього слід внести інформацію в систему СКМ Після надходження зарезервованих на склад Дистриб`ютора та на наступний день після їх митного очищення, Дистриб`ютор може виставляти в електронній формі рахунки на сплату за зарезервовані Товариством автомобілі. Протягом строку, визначеного договором поставки, Товариство повинно сплатити вартість автомобілів згідно рахунку, якщо у встановлені строки Товариство не сплатило вартість автомобілів, такі автомобілі будуть зняті з резерву автоматично. Після оплати автомобілі повинні бути відвантажені Товариству
З метою оптимізації витрат на складське зберігання та транспортування автомобілів, а також з метою скорочення строків доставки автомобілів з місць зберігання Дистриб`ютора покупцям автомобілів, Дистриб`ютор передає Товариству автомобілі на умовах договорів відповідального зберігання. Право власності (володіння, користування та/або розпорядження) на такі автомобілі в жодному разі і за жодних обставин не переходить до Товариства, і Товариство зобов`язується не використовувати такі автомобілі, не розпоряджатися ними і не вводити такі автомобілі в господарський обіг у бідь-якому вигляді, окрім як для зберігання, а також зобов`язується всіма доступними засобами не допускати неправомірного розпорядження або використання третіми особами.
Стан автомобілів, що знаходяться на відповідальному зберіганні у Товариства перевіряється щомісячно уповноваженим співробітником Дистриб`ютора під час відвідувань Товариства з метою перевірки наявності і стану автомобілів. Стан автомобілів перевіряється ззовні і всередині, робляться фотографії автомобілів та заповнюється контрольний лист перевірки.
Товариство приймає рішення про повернення автомобіля, що перебуває в автосалоні на умовах відповідального зберігання у випадку підписання контракту (договору) з покупцем і готовності викупити відповідний автомобіль. У цьому випадку сторони діють відповідно до процедури поставки автомобіля.
У разі виконання Покупцем умов придбання автомобіля перед Товариством, та проведення Товариством процедури повернення з відповідального зберігання та купівлі відповідного автомобіля, на автомобіль реєструється транзитний номер, Покупцю надається комплект документів, необхідний для постійної реєстрації автомобіля в органах Державтоінспекції, а саме: витяг з дилерського договору, укладеного між Дистриб`ютором та Товариством, акт приймання- передачі автомобіля від Дистриб`ютора Товариству, підписаний уповноваженою особою Дистриб`ютора та директором Товариства; договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між Товариством та Покупцем, підписаний директором Товариства та Покупцем; акт приймання-передачі автомобіля від Товариства Покупцю, підписаний директором Товариства та Покупцем; сертифікат відповідності реалізованого транспортного засобу.
2. Аналіз обліку реалізації транспортних засобів.
В ході аудиторської перевірки були виявлені численні порушення порядку здійснення операцій продажу, своєчасності розрахунків, повноти та своєчасності відображення операцій в обліку, надходження грошових коштів на рахунки Товариства, своєчасності розрахунків з дистриб`ютором та інші суттєві питання, про які докладно викладено далі.
Перевірка розпочалась з проведення інвентаризації майна Товариства (автомобілів та запасних частин), в результаті якої була встановлена нестача двох автомобілів - Toyota Land Cruiser та Toyota RAV4 Hybrid, що мали б знаходитися на відповідальному зберіганні
Аналіз порівняння дат реєстрації тимчасових номерів (тобто дати, на яку автомобіль фактично був вивезений з автосалону Товариства для реєстрації його у МРЕО) та дати зняття з відповідального зберігання та купівлі та продажу в бухгалтерському обліку свідчать про численні і системні розбіжності, що є свідченням несвоєчасного відображення в бухгалтерському обліку як факту продажу і отримання всіх коштів за продані авто в повній мірі, так і фактів несвоєчасного відображення купівлі авто та проведення розрахунків з дистриб`ютором. Крім того, встановлені також факти розбіжності в системі 1 С.Бухгалтерія в датах зняття з відповідального зберігання та датою купівлі та одночасного продажу, що свідчить вже про недоліки в системі бухгалтерського обліку, про що наведено далі у розділі 6 «Аналіз ведення бухгалтерського та податкового обліку»
На підставі загальної таблиці аудиторами зроблена вибірка (таблиця 1), результати якої наведені нижче. В цій таблиці також наведена дата початку сервісних робіт з метою звернення уваги, що існує суттєва різниця між датою початку сервісних робіт та датою відображення продажу авто в обліку, яка також є підтвердженням не своєчасності відображення в бухгалтерському обліку факту продажу авто, оскільки тривалий розрив у термінах початку сервісного продажу авто, що нібито знаходиться на відповідальному зберіганні, та продажу авто, є нонсенсом.
Підсумовуючі дані, що наведені в таблиці вище, аудитори зазначили, що дата зняття транспортного засобу з відповідального зберігання - це дата, на яку Товариством прийняте рішення про викуп відповідного автомобілю у Дистриб`ютора для Покупця, з яким вже підписано договір про купівлю-продаж. Викуп транспортного засобу повинен здійснюватися за кошти, отримані Товариством від Покупця в повному обсязі. В свою чергу, дата реєстрації транспортного засобу в органах Державтоінспекції визначає дату, на яку автомобіль переданий у власність Покупця після виконання всіх умов договору купівлі-продажу відповідного транспортного засобу, про що складений акт приймання-передачі автомобілю від Товариства Покупцю. Таким чином, дата реєстрації транспортного засобу в органах Державтоінспекції не може передувати даті зняття транспортного засобу з відповідального зберігання. Але, як зазначено в рядках 1 - 9 таблиці, різниця між цими датами складає від`ємне значення. Це свідчить про те, що Товариством не було виконано положення Політики, про які йшла мова в попередньому розділі, а саме, транспортний засіб було зареєстровано в органах Державтоінспекції за документами, які не мали юридичної сили, оскільки право власності на транспортний засіб ще належало не Товариству, а Дистриб`ютору, який не давав своєї згоди на його реалізацію.
Так, наприклад, автомобіль Toyota Camry 2.5 A/T Prestige (VIN НОМЕР_5 ) зареєстрований в органах Державтоінспекції 29.08.2015, тоді як знятий з відповідального зберігання лише 29.02.2016 (пізніше на 184 дні); автомобіль Toyota RAV4 2.5 Hybrid (VIN НОМЕР_6 ) - зареєстрований 15.03.2017, знятий з відповідального зберігання 31.08.2017 (пізніше на 169 днів); автомобіль Toyota Camry 2.5 A/T Sedan (VIN НОМЕР_7 ) - зареєстрований 18.04.2015, знятий з відповідального зберігання 01.09.2015 (пізніше на 136 днів).
Також аудиторами здійснено аналіз надходження та витрачання грошових коштів, дебіторської та кредиторської заборгованості. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань розмір статутного капіталу ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» становить 13 130 732,26 грн; розмір частки ОСОБА_1 становить 656 620,00 грн, що становить 5% статутного капіталу.
Відповідач надав розписку від 31.10.2019, у якій зазначено, що ОСОБА_5 не має до ОСОБА_2 жодних претензій майнового та немайнового характеру зі свого боку, як фізичної особи, а також з боку ТОВ «АК «Сівер-Авто».
Як зазначає відповідач, ОСОБА_5 є кінцевим бенефіціарним власником іншого учасника ТОВ «АК «Сівер-Авто» - Неолена Ентерпрайз ЛТД (Кіпр), проте доказів на підтвердження цього суду не надав.
24.11.2022 Деснянський районний суд міста Чернігова ухвалив вирок у справі №750/9939/21, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364-1 КК України (в редакції Закону України № 770-VIII від 10.11.2015), ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 1261-VII від 13.05.2014) та призначити йому покарання:
- за ч. 2 ст. 364-1 КК України (в редакції Закону України № 770-VIII від 10.11.2015) - 3 (три) роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 (два) роки.
- за ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 1261-VII від 13.05.2014) 2 (два) роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 (один) рік, зі штрафом в розмірі 250 (двісті п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. 
Цим же вироком звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 1261-VII від 13.05.2014) на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Деснянський районний суд міста Чернігова у вироку від 24.11.2022 у справі № 750/9939/21 встановив, що «у травні 2017 poку, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_4 , використовуючи свої повноваження всупереч інтересам ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди, а саме коштів, отриманих від реалізації транспортних засобів, які знаходились на відповідальному зберіганні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», знаходячись в приміщенні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», що розташоване за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167, виготовив пакет документів, а саме: договір купівлі-продажу№ SA-0000072 від 23.05.2017, акт огляду реалізованого транспортного засобу №5752/17/000124 від 02.06.2017 та акт приймання-передачі товару до договору купівлі-продажу № SA-0000072 від 23.05.2017, в яких самостійно з наслідуванням дійсного підпису директора ОСОБА_2 поставив від його імені підписи та скріпив відтиском печатки ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», тим самим надав їм юридичної сили та статусу офіційних документів, з метою реалізації ОСОБА_7 автомобіля «Toyota Land Cruiser 200 4,5L WAGON A/T» номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 2 286 804,68 грн, який згідно з додатком № SA-000355 від 26.05.2017 до договору про відповідальне зберігання майна № 4084/12/14 від 10.12.2014 та акту № SA-001013 приймання-передачі майна від 26.06.2017 до договору про відповідальне зберігання майна № 4084/12/14 від 10.12.2014 знаходився на відповідальному зберіганні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто».
У подальшому ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167, в невстановлений досудовим розслідуванням час, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на отримання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів отриманих від реалізації автомобіля «Toyota Land Cruiser 200 4,5L WAGON A/T» номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 2 286 804,68 грн, який згідно договору перебував на відповідальному зберіганні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в супереч інтересів ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», передав ОСОБА_7 автомобіль «Toyota Land Cruiser 200 4,5L WAGON A/T» номер кузова НОМЕР_3 , та завідомо підроблені ним документи щодо набуття права власності на нього, а саме: договір купівлі-продажу№ SA-0000072 від 23.05.2017, акт огляду реалізованого транспортного засобу №5752/17/000124 від 02.06.2017 та акт приймання-передачі товару до договору купівлі-продажу№ SA-0000072 від 23.05.2017. Після чого, отримавши від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 2 286 804,68 грн, як плату за реалізований ним автомобіль, на рахунок ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» їх не вніс.
В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_4 незаконно заволодів майном, а саме коштами ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», тим самим спричинив матеріальні збитки вказаному товариству на загальну суму 2 286 804,68 грн, що є тяжкими наслідками.
Продовжуючи свій злочинний умисел, використовуючи свої повноваження всупереч інтересам ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди, у серпні 2017 poку, у невстановлений досудовим розслідуванням час, переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно, знаходячись в приміщенні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», що розташоване за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167, виготовив пакет документів, а саме: договір купівлі-продажу № SA-0000125 від 23.08.2017, акт огляду реалізованого транспортного засобу № 5752/17/000165 від 23.08.2017, специфікацію комплектації автомобіля б/д (додаток № 1 до договору купівлі-продажу № SA-0000125 від 23.08.2017), акт приймання-передачі товару до договору купівлі-продажу № SA-0000125 від 23.08.2017 та видаткову накладну № РН-0000301 від 29.08.2017, в яких самостійно з наслідуванням дійсного підпису директора ОСОБА_2 поставив від його імені підписи та скріпив відтиском печатки ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», тим самим надав їм юридичної сили та статусу офіційних документів, з метою реалізації ОСОБА_8 автомобіля «Toyota RAV4 Hybrid» номер кузова НОМЕР_4 , вартістю 837 504,84 грн, який згідно додатку № SA-000379 від 22.08.2017 до договору про відповідальне зберігання майна № 4084/12/14 від 10.12.2014 та акту № SA234370 приймання-передачі майна від 22.08.2017 до договору про відповідальне зберігання майна № 4084/12/14 від 10.12.2014 знаходився на відповідальному зберіганні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто».
Після цього, ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167, в невстановлений досудовим розслідуванням точний час, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на отримання неправомірної вигоди у вигляді коштів отриманих від реалізації автомобіля «Toyota RAV4 Hybrid» номер кузова НОМЕР_4 , вартістю 837 504,84 грн, який згідно договору перебував на відповідальному зберіганні ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», зловживаючи своїм службовим становищем, діючи всупереч інтересів ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», передав ОСОБА_8 автомобіль «Toyota RAV4 Hybrid» номер кузова НОМЕР_4 та завідомо підроблені ним документи щодо набуття права власності на нього, а саме: договір купівлі-продажу№ SA-0000125 від 23.08.2017, акт огляду реалізованого транспортного засобу №5752/17/000165 від 23.08.2017, акт приймання-передачі товару до договору купівлі-продажу№ SA-0000125 від 23.08.2017. Після чого, отримавши від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 837 504,84 грн, як плату за реалізований ним автомобіль, на рахунок ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» їх не вніс.
В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_4 незаконно заволодів майном, а саме коштами ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», тим самим спричинив матеріальні збитки вказаному товариству на загальну суму 837 504,84 грн, що є тяжкими наслідками.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину за пред`явленим йому обвинуваченням за ч. 2 ст. 364-1 та ч. 2 ст. 366 КК України, визнав повністю та показав, що наказом директора ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» від 07.09.2010 № 2 він був призначений на посаду начальника відділу збуту ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто». До його повноважень входило продаж автомобілів, він мав двох підлеглих працівників. Підтверджує, що отримані ним особисто від клієнтів грошові кошти в сумі 2 286 804,68 грн за продаж автомобіля «Toyota Land Cruiser 2004,5L WAGON A/T» та 837 504,84 грн за продаж автомобіля автомобіль «Toyota RAV4 Hybrid» він до каси підприємства не вносив та залишив собі. На підтвердження продажу автомобілів ним було підроблено два пакети документів, в яких він самостійно з наслідуванням підпису директора ОСОБА_2 поставив від його імені підписи та скріпив їх відтиском печатки ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», які в подальшому передав покупцям. Грошові кошти йому потрібні були на лікування власної хвороби. На відшкодування завданої шкоди підприємству ним нічого несплачено. У скоєному щиро розкаюється, просить суворо не карати.
Поряд з визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 , його вина у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень також доводиться наступними дослідженими в судовому доказами, зокрема:
- показаннями свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні показав, що з обвинуваченим ОСОБА_4 він познайомився в 2011 році, коли придбав автомобіль в ТОВ «АК «Сівер-Авто». Обвинувачений був головним менеджером та проводив передпродажну підготовку транспортного засобу. В січні 2017 році вирішили придбати дружині автомобіль «Toyota RAV4 Hybrid» та замовили його. Пізніше їм зателефонували і повідомили про наявність автомобіля. Їх все влаштовувало. З директором підприємства він домовився про 4% скидку. 23.08.2017 вони зареєстрували автомобіль. 30.08.2017 підписали акт приймання автомобіля. 31.08.2017 автомобіль був доукомплектований і вони забрали автомобіль. Гроші за автомобіль передавали ОСОБА_4 біля «Укрексімбанку» для внесення до каси. Документи на автомобіль, які передавалися на підпис дружині вже були підписані збоку ТОВ «АК «Сівер-Авто»; 
- висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи № 11836\11837\18-72 від 03.07.2018, згідно якого висновки звіту аудиторів ТОВ «АФ «ПКФ Аудит-фінанси» від 01.11.2017 за період з 01.01.2015 по 01.09.2017 в частині спричинення збитків ТОВ «АК «Сівер Авто» на суму 3 124309, 54 грн. внаслідок сплати грошових коштів по претензіям ПІІ «Тойота-Україна» № 21510-17 та № 21409-17 від 06.09.2017, документально підтверджуються; висновком експерта № СЕ-19-21\9418-ПЧ від 19.04.2021 та аналогічними за змістом висновком експерта № СЕ-19-21\9418-ПЧ від 19.04.2021, висновком експертів за результатами проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи № 297, 529, 671\20-23, 14248\20-32 від 12.06.2020, висновком експертів за результатами проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи № 18353-18357\21-32 від 24.06.2021, висновком експерта № 1\1905 від 16.11.2018, згідно яких підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » договору купівлі-продажу № SA-0000072 від 23.05.17, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Продавець» акту огляду реалізованого транспортного засобу № 5752\17\000124 від 02.06.2017, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » акту приймання-передавання товару від 02.06.2017 до Договору купівлі-продажу № SA-0000072 від 23.05.17, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » договору купівлі-продажу № SA-0000125 від 23.08.17, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » видаткової накладної № РН-0000301 від 29.08.2017, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » специфікації комплектації автомобіля (Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу автомобіля від 23.08.2017 № SA-0000125), підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Продавець» акту огляду реалізованого транспортного засобу № 5752\17\000165 від 23.08.2017, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Директор ОСОБА_2 » акту приймання-передачі товару від 23.08.2017 до Договору купівлі-продажу автомобіля від 23.08.2017 № SA-0000125, виконані ОСОБА_4 .
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.».
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.12.2023 вирок Деснянського районного суду у м. Чернігові від 24.11.2022 змінено в частині призначеного ОСОБА_4 покарання шляхом його пом`якшення. Вирок суду від 24.11.2022 набрав законної сили 25.12.2023.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку розміру збитків від 15.01.2026, виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Компанія «Експерт Консалтинг» на замовлення ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто», загальний розмір збитків в грошовому виразі, завданих ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» внаслідок сплати ним Дистриб`ютору вартості втрачених автомобілів станом на 08.09.2017 без урахування ПДВ становить 3 124 309,52 грн, у тому числі: внаслідок сплати вартості автомобіля Toyota Land Cruiser 200 4,5L Wagon A/T, VIN НОМЕР_3 , - 2 286 804,68 грн та внаслідок сплати вартості автомобіля Toyota RAV4 Hybrid 2.494 CVT Dynamic, VIN НОМЕР_4 - 837 504,84 грн. 
Позивач також надав:
- план-схему розміщення нерухомості першого поверху Тойота Центр Чернігів «Сівер-Авто» та фотографії із зазначеного салону та кабінету директора;
- копії договору купівлі-продажу № SA-0000072 від 23.05.2017 щодо продажу спірного автомобіля Toyota Land Cruiser; договору купівлі-продажу № SA-0000125 від 23.08.2017 щодо продажу спірного автомобіля Toyota RAV4 Hybrid; акта приймання - передання товару до договору № SA-0000125 від 23.08.2017;
- заяву свідка ОСОБА_3 , який у період з 01.08.2012 по 03.10.2017 працював на посаді менеджера зі збуту ТОВ «АК «Сівер-Вто», а в період з 04.10.2017 по 17.02.2020 - директором цього товариства. У заяві ОСОБА_3 повідомив, що йому достовірно відомо, що станом на червень-серпень 2017 року автомобілі Toyota Land Cruiser та Toyota RAV4 Hybrid мали підвищений попит серед покупців, оскільки це були оновлені моделі автомобілів і відповідно представлялися для продажу в лімітованій кількості. Більше того, щодо цих транспортних засобів існували попередні домовленості про продаж. Інформація про наявність потенційних клієнтів та хід перемовин була відкритою всередині колективу та обов`язково доповідалася директору ОСОБА_2 . Директор був обізнаний, що ці авто є «дефіцитними» та затребуваними, а тому їх фізичне зникнення з виставкового залу не могло бути сприйняте як звичайна перестановка - він знав, що вони мають бути передані покупцям виключно після повної оплати. Внутрішня Політика продажу автомобілів, затверджена Дистриб`ютором, вимагала: укладення договору, передплату 10%, резервування в системі, викуп у Дистриб`ютора і лише потім - видачу авто. ОСОБА_2 , як керівник, проігнорував той факт, що автомобілі вибули з салону без жодного документального оформлення: не було ані договорів, ані надходження коштів на рахунок чи в касу. Знаючи про наявність реальних покупців, директор не міг не розуміти, що за відсутності грошей на рахунках Товариства, автомобілі не могли бути законно передані цим (або будь-яким іншим) покупцям. Автосалон за адресою м. Чернігів, просп. Миру, 167 має відкрите планування. Робоче місце директора та зона очікування дозволяли постійно візуально контролювати виставкову залу. Автомобілі Toyota Land Cruiser та RAV4 були в той період найбільш габаритними та дорогими об`єктами в залі. Між зникненням першого та другого авто минуло близько 3-х місяців. ОСОБА_2 щодня перебував на робочому місці, проводив наради, проходив повз порожні місця, де стояли ці авто, але свідомо не ставив питань персоналу щодо причин їх відсутності або стану розрахунків за них. Справжність підпису ОСОБА_3 на заяві свідка посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В.;
- договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 07.09.2010, укладений між ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» та працівником - начальником відділу збуту ОСОБА_4, відповідно до якого начальник відділу збуту виконує роботу безпосередньо пов`язану із збереженням, обробкою, продажем, перевезенням товарів та матеріальних цінностей; приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей;
- посадову інструкцію начальника збуту від 07.09.2010, згідно з п. 1.4, 2.3, 4.4 якої начальник відділу збуту є матеріально-відповідальною особою за товар, що знаходиться у колективному підзвіті. Начальник відділу збуту забезпечує постійний контроль за виконанням встановлених контрольних показників в частині торгівлі автомобілями і додаткового обладнання, страхового продукту і банківських послуг, та несе відповідальність за виконання доведених планових показників. Начальник відділу збуту несе відповідальність за заподіяння збитків своїми неправомірними діями в межах, визначених чинним законодавством України.
Доказів сплати ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» спірних коштів відповідач суду не надав.

Оцінка суду.
Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 54 ГПК України власник (власники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) юридичної особи, якому (яким) сукупно належить 5 і більше відсотків статутного капіталу товариства (голосуючих акцій) або частка у власності юридичної особи якого (яких) сукупно становить 5 і більше відсотків, може (можуть) подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою
Частиною 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (пункт 5.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).
Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 922/59/23, від 05.11.2024 у справі № 910/3987/20, від 26.06.2024 у справі № 922/3976/23.
Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права. Тобто, з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було би відновлення свого порушеного права особою. Крім того, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, від 10.09.2024 у справі № 910/21221/21.
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 зазначила, що вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як: - неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; - наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; - вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Виходячи з наведеного та в силу ст. 74 ГПК України, саме позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ГК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
іншими винними діями посадової особи.
Статтею 23 Закону України «Про господарські товариства» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства.
Посадовими особами органів управління товариства є фізичні особи - голова та члени виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства.
Посадові особи відповідають за заподіяну ними товариству шкоду відповідно до чинного законодавства України.
Згідно зі ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.
Частинами 1, 3 ст. 92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Отже, цими положеннями законодавства закріплено фідуціарні обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) - діяти в інтересах юридичної особи; діяти добросовісно та розумно; не перевищувати своїх повноважень.
У доктрині господарського та корпоративного права зазначається, що тлумачення фідуціарних обов`язків здійснюється через призму дублюючого контролю: 1) регулювання ex-ante - шляхом надання вказівок щодо дій посадових осіб у гнучко визначених фідуціарних обов`язках; 2) регулювання ex-post - дозволяє судам надавати справедливу оцінку щоразу, коли обов`язки потенційно не були виконані належним чином.
З огляду на положення ч. 3 ст. 92 ЦК України та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.
Аналогічні висновки зроблені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, а також у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17, від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18, від 08.02.2022 у справі № 910/15260/18.
Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).
Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.
Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.
Як встановив суд, ПІІ «Тойота-Україна» відповідно до Договору № 4084/12/14 та на підставі актів приймання-передачі майна № SA-001013 від 26.05.2017 та № SA-001075 від 22.08.2017 передало ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» на відповідальне зберігання два автомобілі: Toyota Land Cruiser W/G (VIN НОМЕР_3 ) вартістю 2 286 804,68 грн та Toyota RAV4 Hybrid (VIN НОМЕР_4 ) вартістю 837 504,84 грн.
За умовами п. 1.4, 3.1 Договору № 4084/12/14 Зберігач зобов`язався здійснювати зберігання переданого майна в автосалоні за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 167, до затребування його Поклажодавцем та нести ризик випадкової загибелі та/або пошкодження майна з моменту його прийняття до моменту повернення.
Відсутність обох автомобілів було виявлено 06.09.2017 лише після отримання від ПІІ «Тойота-Україна» двох претензій №21509-17 та №21510-17, у яких останнє повідомило про наявність у нього підстав вважати втраченими автомобілі - Toyota Land Cruiser, VIN НОМЕР_3 , та Toyota RAV4 Hybrid, VIN НОМЕР_4 , передані на відповідальне зберігання згідно з актами приймання-передачі майна №SA-001013 від 26.05.2017 та №SA-001075 від 22.08.2017. 
Лише після отримання цих претензій 06.09.2017 директор ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_2. звернувся до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій повідомив, що під час проведення планової перевірки щодо наявності на ТОВ «АК «Сівер-Авто» автомобілів Тойота Ленд Крузер, ідентифікаційний код JTMCV02J904223571, та Тойота RAV4, ідентифікаційний код JTMRJREV50D117143, переданих для реалізації ПІІ «Тойота-Україна».
Таким чином, повідомлення, ОСОБА_2 , що втрату автомобілів було виявлено під час планової перевірки, не відповідаєдійсності.
Вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.11.2022 у справі №750/9939/21 визнано ОСОБА_4 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364-1 КК України (в редакції Закону України № 770-VIII від 10.11.2015), ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 1261-VII від 13.05.2014).
Деснянський районний суд міста Чернігова встановив, що начальник відділу збуту ОСОБА_4., використовуючи свої повноваження всупереч інтересам Товариства, у травні та серпні 2017 року умисно, з корисливих мотивів, виготовив підроблені пакети документів на обидва автомобілі, в яких наслідуючи підпис директора ОСОБА_2 , самостійно поставив від його імені підписи та скріпив їх печаткою Товариства, після чого реалізував автомобілі покупцям, отримані кошти на рахунок Товариства не вніс та заволодів ними, спричинивши Товариству матеріальні збитки на загальну суму 3 124 309,52 грн.
Цивільний позов до ОСОБА_4 у кримінальному провадженні не заявлявся.
Позивач вважає, що саме невиконання ОСОБА_2 як директором Товариства своїх фідуціарних обов`язків та незабезпечення належного обліку, контролю і збереження переданих на відповідальне зберігання автомобілів стало причиною завдання Товариству збитків у розмірі 3 124 309,52 грн. Натомість відповідач, посилаючись на ч. 1 ст. 1166 ЦК України, вважає, що зазначені збитки мають відшкодовуватися ОСОБА_4 як особою, яка їх безпосередньо завдала.
Щодо складу цивільного правопорушення.
Відповідно до посадової інструкції та статуту Товариства директор зобов`язаний не лише організовувати господарську діяльність, а й здійснювати належний контроль за її провадженням. Зокрема, на директора покладається контроль за веденням бухгалтерського обліку, забезпечення договірної дисципліни та законності у діяльності Товариства, а також контроль за діями осіб, яким він делегував окремі повноваження. При цьому посадова інструкція прямо передбачає, що директор не звільняється від відповідальності, якщо дії, що тягнуть відповідальність, були вчинені особами, яким він делегував свої права.
Отже, директор товариства здійснює безпосереднє управління його діяльністю, визначає напрями господарської політики та відповідає за результати роботи підприємства. До його повноважень належить підписання договорів, фінансових і первинних бухгалтерських документів, розпорядження майном і коштами підприємства в межах, визначених установчими документами та законодавством. Керівник також забезпечує ведення бухгалтерського обліку та звітності, дотримання вимог законодавства, несе відповідальність за збереження майна товариства, ефективне його використання, а також за запобігання збиткам. У своїй діяльності він зобов`язаний діяти добросовісно, розумно та в інтересах товариства, не допускаючи зловживання наданими йому повноваженнями.
За умовами п. 3.4, 3.5 Договору № 4084/12/14 Зберігач зобов`язався щоквартально надавати Поклажодавцеві фотозвіти щодо стану автомобілів, що перебувають на відповідальному зберіганні, у строк не пізніше третього числа місяця, наступного за звітним кварталом.
Отже, Зберігач повинен був надіслати Поклажодавцеві у термін до 03.07.2017 фотозвіти щодо спірного автомобіля Toyota Land Cruiser та у термін до 03.09.2017 - фотозвіти щодо двох спірних автомобілів Toyota Land Cruiser та Toyota RAV4 Hybrid.
Однак доказів виконання цього обов`язку суду не надано. Навпаки, претензії ПІІ «Тойота-Україна» від 06.09.2017, у яких вказано на наявність обґрунтованих підстав вважати автомобілі втраченими, свідчать про те, що фотозвіти Поклажодавцеві не надсилались.
Наслідком невиконання цього договірного обов`язку стало несвоєчасне виявлення факту відсутності (втрати) спірних автомобілів. У разі належного виконання обов`язку щодо надання фотозвітів факт зникнення автомобіля Toyota Land Cruiser міг бути виявлений щонайпізніше 03.07.2017, а не 06.09.2017. При цьому своєчасне виявлення протиправних дій ОСОБА_4 щодо відчуження першого автомобіля та його усунення від виконання своїх повноважень беззаперечно унеможливило б незаконне відчуження другого автомобіля - Toyota RAV4 Hybrid. 
Крім того, як позивачем, так і відповідачем (який уданому випадку є найбільш зацікавленою особою) не надано доказів дотримання цих вимог Договору № 4084/12/14 не тільки у спірний період, але й у попередні квартали та роки, що вчергове свідчить про систематичну безконтрольність за збереженням ввіреного автотранспорту у Товаристві.
При цьому, суд зауважує, що якщо навіть такі фотозвітів виконувались, наведене найбільш вірогідніше б свідчило про усвідомлене приховування вже директором ОСОБА_2 відсутності автомобілів, тобто його безпосередню участь у правопорушенні. 
Суттєвим є й те, що факт втрати обох автомобілів був виявлений Товариством лише після отримання претензій від ПІІ «Тойота-Україна», і лише після цього директор ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Така поведінка не може бути розцінена як добросовісна, оскільки звернення до поліції у цій ситуації було вже виконанням ним свого обов`язку, передбаченого додатком Б до Договору № 4084/12/14, а у разі незвернення - також вже б розцінювалось як співучасть у злочині або його приховування.
Крім того, надані позивачем план-схема та фотографії з автосалону свідчать про те, що кабінет директора розташований на другому поверсі, а для проходу до нього необхідно минати зону експозиції автомобілів (шоу-рум), яка до того ж проглядається з вікон кабінету. За таких обставин і зважаючи на невеликий розмір такої зони, незначну кількість розміщених у ній автомобілів (до семи) та обов`язок за Договором зберігати автомобілі саме в цьому приміщенні, директор ОСОБА_2 , здійснюючи належний контроль за обігом та збереженням переданих Товариству на відповідальне зберігання автомобілів, об`єктивно мав можливість контролювати їх наявність і одразу помітити їх відсутність у виставковому залі.
Більше того, відповідно до показань свідка ОСОБА_9 у справі № 750/9939/21 він ще у січні 2017 року замовив автомобіль Toyota RAV4 Hybrid, а директор ОСОБА_2 особисто погодив йому знижку у розмірі 4%. 23.08.2017 автомобіль було зареєстровано, 30.08.2017 підписано акт його приймання, а 31.08.2017 після доукомплектування покупець забрав автомобіль. 
Отже, директор ОСОБА_2 був особисто обізнаний про наявність конкретного покупця на автомобіль Toyota RAV4 Hybrid, домовився з ним про знижку та, відповідно, мав відстежувати хід виконання цієї домовленості щодо продажу автомобіля потенційному покупцю, а відтак повинен був помітити фізичну відсутність автомобіля після 31.08.2017.
Свідок ОСОБА_3 у своїх показаннях також підтвердив, що щодо обох автомобілів - Toyota Land Cruiser та Toyota RAV4 Hybrid існували попередні домовленості про продаж, інформація про потенційних клієнтів та хід перемовин була відкритою всередині колективу та в обов`язковому порядку доповідалася директору ОСОБА_2 . При цьому директор був обізнаний про те, що ці автомобілі є дефіцитними та затребуваними, а тому їх фізична відсутність у виставковому залі не могла сприйматися як звичайна перестановка - він достеменно знав, що передача цих автомобілів покупцям можлива виключно після їх повної оплати.
З огляду на показання свідка ОСОБА_3 , суд вважає, що директор ОСОБА_2 був обізнаний як про наявність попиту на спірні автомобілі, так і про перебіг перемовин щодо їх реалізації, оскільки відповідна інформація доводилась до нього у робочому порядку. Враховуючи дефіцитність і високу вартість таких транспортних засобів, директор повинен був виявляти підвищену увагу до потенційних угод, контролювати процес їх укладення та відчуження автомобілів. Невиконання цих обов`язків свідчить про відсутність належного управлінського контролю з його боку.
Наведене узгоджується і з вимогами Програми, які, як вбачається з обставин справи, Товариством не дотримувались, а доказів протилежного відповідачем не надано.
Також численні порушення порядку здійснення операцій продажу, своєчасності розрахунків, повноти та своєчасності відображення операцій в обліку, надходження грошових коштів на рахунки Товариства, своєчасності розрахунків з були виявлені в ході аудиторської перевірки Товариства, про що складено звіт (висновок) від 31.10.2017.
Аудиторська перевірка виявила, зокрема, такі системні порушення у діяльності Товариства.
По-перше, встановлено численні розбіжності між датами реєстрації тимчасових номерів (тобто датами фактичного вивезення автомобілів з автосалону) та датами їх зняття з відповідального зберігання і відображення операцій купівлі-продажу в бухгалтерському обліку, що свідчить про несвоєчасне відображення фактів продажу, отримання коштів та проведення розрахунків з дистриб`ютором.
По-друге, у низці випадків дата реєстрації транспортного засобу в органах Державтоінспекції передувала даті зняття його з відповідального зберігання, що є неприпустимим, оскільки право власності на автомобіль на момент реєстрації ще належало дистриб`ютору, який не давав згоди на його реалізацію. Це свідчить про те, що автомобілі були відчужені особою, право власності на які нею ще не набулось. 
Показовими є, зокрема, такі факти: автомобіль Toyota Camry 2.5 A/T Prestige (VIN НОМЕР_5 ) зареєстрований в органах Державтоінспекції 29.08.2015, тоді як знятий з відповідального зберігання лише 29.02.2016 (пізніше на 184 дні); автомобіль Toyota RAV4 2.5 Hybrid (VIN НОМЕР_6 ) - зареєстрований 15.03.2017, знятий з відповідального зберігання 31.08.2017 (пізніше на 169 днів); автомобіль Toyota Camry 2.5 A/T Sedan (VIN НОМЕР_7 ) - зареєстрований 18.04.2015, знятий з відповідального зберігання 01.09.2015 (пізніше на 136 днів).
По-третє, виявлено недоліки в системі бухгалтерського обліку - розбіжності в програмі 1 С.Бухгалтерія між датами зняття автомобілів з відповідального зберігання та датами їх купівлі й одночасного продажу.
Відповідач вважає, що аудиторський висновок не встановлює вину конкретної особи і не може перекладати відповідальність за кримінальний злочин однієї особи на директора на підставі загальних зауважень до бухгалтерського обліку.
Суд частково погоджується з доводами відповідача про те, що аудиторський висновок за своєю правовою природою не є документом, який встановлює вину конкретної особи у нанесенні спірних збитків.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про аудиторську діяльність» (чинного, на момент проведення аудиту) аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Концептуальними основами можуть бути закони та інші нормативно-правові акти України, положення (стандарти) бухгалтерського обліку, внутрішні вимоги та положення суб`єктів господарювання, інші джерела.
Отже, предметом та метою аудиторської перевірки є аналіз фінансово-господарської діяльності Товариства, стану бухгалтерського обліку та дотримання внутрішніх процедур при здійсненні господарських операцій.
Тому у даному випадку суд приймає цей аудиторський висновок не як доказ вини відповідача, а лише як доказ на підтвердження обставин та фактів стану господарської діяльності ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто».
Таким чином, виявлені аудиторами численні порушення у своїй сукупності свідчать не тільки про неналежну організацію обліку та внутрішнього контролю у Товаристві, а фактично про створення системи безконтрольності, оскільки така безконтрольність вже стала нормою на підприємстві, що безпосередньо є наслідком невиконанням директором своїх посадових обов`язків.
Судом також було проаналізовано зазначений аудиторський звіт у розрізі наданих позивачем актів приймання-передачі товару щодо реалізації аналогічних автомобілів у спірний період.
Так, в цей час Товариством було реалізовано лише два схожих втраченому автомобілю «Toyota Land Cruiser 200 4,5L WAGON A/T», а саме 31.05.2017 «Toyota Land Cruiser 200 4,5D Premium SE» собівартістю 2 006 127,00 грн (а.с. 80, 95 т. 2) та 30.06.2017 «Toyota Land Cruiser 200 4,5D Premium SE» собівартістю 1 988 682,00 грн (а.с. 84, 95/2 т. 2), що значно дешевше спірного.
Крім того, Товариством було реалізовано лише два схожих втраченому автомобілю Toyota RAV4 2,5 Hybrid, а саме 05.05.2017 собівартістю 859 485,00 грн (а.с. 74, 94 т. 2) та 07.07.2017 «Toyota Land Cruiser 200 4,5D Premium SE» собівартістю 719 035,00 грн (а.с. 85, 99 т. 2), що було здійснено значно раніше від спірного.
Зазначене з достатньою вірогідністю свідчить, що надходження до Товариства в цей час спірних автомобілів мало винятковий характер, як по ціні так і по кількості їх одночасного перебування, що також узгоджується з показаннями свідка та іншими доказами про «дефіцитність» та підвищений їх попит, а тому за наявності належного контролю, охорони та обліку їх зникнення не могло бути одразу не поміченим. 
За наведених обставин у їх сукупності бездіяльність директора ОСОБА_2 у даному випадку полягає у: 
- фактичному створенні системи безконтрольності за рухом та збереженням автомобілів, переданих дистриб`ютором на відповідальне зберігання, незважаючи на те, що організація такого контролю є прямим обов`язком керівника;
- фактичному створенні системи безконтрольності організації обліку транспортних засобів, що перебували на відповідальному зберіганні, що унеможливило своєчасне виявлення факту їх відчуження;
- недотриманні належним чином Політики;
- сумнівному незнанні факту продажу автомобілів за обставин «дефіцитності» та завищеному попиту на ці автомобілі, їх перед замовленні, безпосередньої домовленості щодо знижки на Toyota RAV4 Hybrid з ОСОБА_9 ;
- несвоєчасному виявленні факту зникнення автомобілів та неповідомлення дистриб`ютора ПІІ «Тойота-Україна» про втрату майна у строки, визначені договором зберігання.
За таких обставин суд доходить висновку, що директор ОСОБА_2 або знав, або за умов належного виконання своїх посадових обов`язків неодмінно повинен був одразу дізнатись про відсутність спірних автомобілів та про те, що кошти від їх реалізації на рахунок Товариства не надійшли.
У соціумі, зазвичай, як з об`єктивної, так і з психологічної точки зору саме стан безпеки та контролю (за відсутності особливих обставин) має вирішальне значення для потенційного правопорушника щодо вчинення відповідного злочину. 
Тому найбільш вірогіднішим суд вважає те, що належне виконання своїх фідуціарних обов`язків директором ОСОБА_2 взагалі унеможливило б незаконне відчуження ОСОБА_4 не тільки другого автомобіля, але й навіть першого, або щонайменше дало б реальну змогу одразу виявити факт такого продажу та вжити заходів до повернення коштів, оскільки витрату такої суми ОСОБА_4 за декілька днів суд вважає достатньо сумнівною.
Обставин витрати отриманих коштів ОСОБА_4 на лікування, як він зазначав у кримінальному провадженні та відображено у вироку суду, встановлено не було, що вчергове кореспондується з висновками суду про малоймовірність як швидкого витрачення цих коштів, так і про наявність непереборних обставин, щоб спонукали його для вчинення такого правопорушення навіть у разі наявності у Товаристві належної системи, охорони, обліку та контролю. 
Отже, саме така систематична бездіяльність директора ОСОБА_2 (протиправна поведінка) створила умови для вчинення злочину, тобто фактично стала для ОСОБА_4 «зеленим світлом», що свідчить про наявність її причинно-наслідкового зв`язку зі завданою підприємству внаслідок такого злочину шкоди.
Щодо наданої відповідачем розписки від 31.10.2019, у якій зазначено, що ОСОБА_5 не має до ОСОБА_2 жодних претензій майнового та немайнового характеру зі свого боку, як фізичної особи, а також з боку ТОВ «АК «Сівер-Авто».
Суд не приймає наведену розписку як доказ відсутності вини ОСОБА_2 з огляду на таке.
По-перше, розписка від 31.10.2019 підписана ОСОБА_5 як фізичною особою, яка зазначає про відсутність претензій до ОСОБА_2 як зі свого боку, так і з боку ТОВ «АК «Сівер-Авто». Однак ОСОБА_5 станом на 31.10.2019 не був учасником ТОВ «АК «Сівер-Авто», а відтак не наділений повноваженнями діяти від імені Товариства та висловлювати його позицію щодо наявності або відсутності претензій до колишнього директора.
По-друге, відповідач стверджує, що ОСОБА_5 є кінцевим бенефіціарним власником іншого учасника Товариства - Неолена Ентерпрайз ЛТД (Кіпр), однак жодних доказів на підтвердження цього суду не надано. 
По-третє, відмова від претензій, навіть якби вона і була підписана уповноваженою особою, не спростовує встановлених судом обставин неналежного виконання ОСОБА_2 своїх посадових та фідуціарних обов`язків, не підтверджує вжиття ним усіх необхідних заходів для належного контролю за збереженням майна Товариства та не є доказом відсутності його вини у заподіянні збитків. Так само, відмова від претензій одним з учасників товариства не позбавляє такого права іншого з учасників, що володіє необхідною часткою.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що між протиправною бездіяльністю директора ОСОБА_2 та збитками, завданими Товариству, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Саме відсутність належного контролю та організації обліку з боку директора ОСОБА_2 створила умови, за яких стало можливим незаконне відчуження обох автомобілів за підробленими документами та, як наслідок, понесення Товариством збитків внаслідок відшкодування ПІІ «Тойота-Україна» вартості спірних автомобілів у розмірі 3 124 309,52 грн.
Отже, суд вважає, що позивач довів наявність протиправної поведінки директора ОСОБА_2 , наявність збитків у розмірі 3 124 309,52 грн та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.
Водночас відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про вжиття директором усіх залежних від нього заходів для запобігання протиправному відчуженню майна або підтверджували відсутність його вини у заподіянні збитків.
Відтак доводи про відсутність вини ОСОБА_2 є недоведеними та спростовуються встановленими судом обставинами.
Щодо визначення моменту виникнення в особи права на відшкодування збитків, то у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зобов`язання з відшкодування шкоди виникло між сторонами із заподіяння шкоди.
З огляду на те, що ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» сплатило ПІІ «Тойота-Україна» кошти 07.09.2017 та 08.09.2017, право вимагати відшкодування цих коштів виникло у позивача саме в день їх сплати. 
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_2 відповідальності у вигляді відшкодування ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» збитків у розмірі 3 124 309,52 грн.
При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що збитки можуть бути відшкодовані виключно ОСОБА_4 , оскільки відповідно до ч. 2 ст. 89 ГК України відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані, у тому числі бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.
Крім того, покладення юридичної відповідальності не безпосередньо на особу, яка заподіяла шкоду, а й на інших відповідальних осіб підтверджується не тільки судовою практикою, а й загальними нормами цивільного, та навіть кримінального права.
Як приклад,:
- у спорах щодо незаконної вирубки дерев - Верховний Суд неодноразово виснував, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами;
- у спорах щодо відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП - обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.
Також ст. 367 КК України передбачена кримінальна відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. 
Передбачений ч. 1 ст. 367 КК України склад злочину, як і будь-який інший, містить обов`язкові елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єктивна сторона, суб`єкт.
Об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність наступних складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1 ст. 367 КК) або тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.
Таким чином, невиконання чи неналежне виконання особою своїх обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність), внаслідок чого були створені умови або підстави для вчиненого правопорушення третьою особою, може бути підставою для притягнення її до юридичної (майнової) відповідальності, незалежно від можливості притягнення до відповідальності безпосереднього заподіювача шкоди (навіть злочинця).
Водночас, суд не приймає до уваги посилання відповідача на посадову інструкцію ОСОБА_4 та договір про йога матеріальну відповідальність, оскільки ними не передбачено покладення безпосередньо на нього обов`язків із збереження або охорони автомобілів, і доказів передачі цих авто йому не зберігання суду не надано. 

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позивач заявив до стягнення 788 866,75 грн - 3% річних за період з 08.09.2017 по 06.02.2026 та 17 461,89 грн - 3% річних за період з 07.02.2026 по 15.04.2026, а також 3 898 970,00 грн інфляційних втрат за період з вересня 2017 року по січень 2026 року та 84 887,49 грн - інфляційних втрат за період з лютого по березень 2026 року.
Відповідач вважає, що стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним, оскільки збитки перетворюються на грошове зобов`язання лише після того, як їх розмір буде зафіксований рішенням суду, що набрало законної сили (або визнаний сторонами у договорі/акті). 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування шкоди, то у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.
Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.
Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу.
За наведених обставин доводи відповідача про те, що обов`язок сплатити 3% річних за неправомірне користування грошовими коштами та відшкодувати інфляційні втрати міг виникнути лише з моменту визначення та конкретизації зобов`язання як грошового - з моменту ухвалення рішення суду у цій справі є помилковими.
Таким чином, право вимагати відшкодування у відповідача понесених збитків виникло у позивача: 07.09.2017 у сумі 837 504,84 грн та 08.09.2017 у сумі 2 286 804,68 грн. 
Разом з тим позивач здійснив нарахування 3 % річних починаючи з 08.09.2017, що відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у ст. 14 ГПК України, є його процесуальним правом.
Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних за період з 08.09.2017 по 06.02.2026 та інфляційних втрат, нарахованих за період з вересня 2017 року по січень 2026 року, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Щодо позовної давності.
У відзиві на позов відповідач заявив про застосування у цій справі наслідків спливу строку позовної давності, у тому числі до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позивач заперечує проти поданої відповідачем заяви, оскільки вважає, що строк позовної давності не пропущений.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. В разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20.
При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України набрав чинності 02.04.2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із змінами та доповненнями) на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин, який з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями) неодноразово продовжувався, востаннє до 30.06.2023 року.
Окрім того, відповідно до п.п. 2) п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 (який набрав чинності 17.03.2022) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
В подальшому, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» 3450-IX від 08.11.2023 (який набрав чинності 30.01.2024) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в наступній редакції: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі воєнний стан неодноразово було продовжено та він діє на теперішній час.
З урахуванням викладеного, з 12.03.2020 встановлені в ст. 257 ЦК України строки позовної давності на підставі п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто до 30.06.2023, а з 17.03.2022 такі строки продовжені на підставі п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану») до 30.01.2024, а в подальшому, тобто з 30.01.2024, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» перебіг позовної давності зупиняється на підставі нової редакції п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
04.09.2025 набрав чинності Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». Цим Законом виключено з ЦК України п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», а отже поновлено перебіг позовної давності.
Тобто, перебіг строків позовної давності по суті був зупинений з 12.03.2020 по 03.09.2025. 
В даному випадку строк позовної давності розпочав трирічний відлік від дати сплати Товариством Дистриб`ютору 07 та 08 вересня 2017 року на суму 837 504,84 грн та на суму 2 286 804,68 грн, відповідно.
Відтак трирічний строк позовної давності мав сплинути, відповідно 07 та 08 вересня 2020 року.
Період з моменту зупинення строку позовної давності (12.03.2020) до моменту закінчення трирічного строку позовної давності на суму 837 504,84 грн (07.09.2020) складає 5 місяців і 26 днів. Продовжуючи відлік строку позовної давності з 04.09.2025, такий строк спливає 01.03.2026.
Період з моменту зупинення строку позовної давності (12.03.2020) до моменту закінчення трирічного строку позовної давності на суму 2 286 804,68 грн (08.09.2020) складає 5 місяців і 25 днів. Продовжуючи відлік строку позовної давності з 04.09.2025, такий строк спливає 28.02.2026. 
Позовна заява була направлена до суду засобами служби кур`єрської доставки TEKSВ 06.02.2026.
Отже, з урахуванням тривалого періоду дії спеціальних приписів законодавця щодо позовної давності - її продовження на час карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України, та подальшого зупинення перебігу позовної давності на період воєнного стану відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (у редакції Закону №3450-IX) до моменту набрання чинності Законом №4434-IX, - твердження відповідача про те, що за вимогами про стягнення збитків пропущено строки позовної давності є помилковими.
Щодо права позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Позов у цій справі заявлений учасником ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» ОСОБА_1 , а заява про зміну предмету позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат подана самим товариством.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 54 ГПК України власник (власники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) юридичної особи, якому (яким) сукупно належить 5 і більше відсотків статутного капіталу товариства (голосуючих акцій) або частка у власності юридичної особи якого (яких) сукупно становить 5 і більше відсотків, може (можуть) подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.
У разі відкриття провадження за таким позовом зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів), який (які) подав (подали) позов. Посадова особа, до якої пред`явлений позов, не вправі представляти юридичну особу та призначати іншу особу для представництва юридичної особи в даній справі.
Отже, саме після відкриття провадження у цій справі ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» набуло статусу позивача у цій справі з усіма відповідними процесуальними правами, а тому не могло звернутися до суду раніше із заявою про стягнення зі ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат.
Причиною, навіть з якої міг бути пропущений строк позовної давності, суд вважає тривалий строк (з 2017 по 2021 року) досудового кримінального провадження, та з 2021 по 2023 роки судове кримінальне провадження, саме в межах яких встановлювались як обставини вчиненого правопорушення, так і винна у ньому особа, що також могло вплинути на визначення підстав подання відповідного позову.
За таких обставин, суд доходить висновку, що ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих по 06.02.2026, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 

Висновки суду.
Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви справляється судовий збір.
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до частини другої, третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 2).
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 3328,00 грн.
Отже, за подання позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 3 124 309,52 грн (в паперовій формі) підлягав сплаті судовий збір у розмірі 46 864,64 грн, а за подання позовних вимог в частині стягнення 788 866,75 грн - 3% річних за період з 08.09.2017 по 06.02.2026 та 3 898 970,00 грн інфляційних втрат за період з вересня 2017 року по січень 2026 року (в електронній формі) - судовий збір у розмірі 56 254,04 грн, що усього становить 103 118,68 грн.
Таким чином, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 103 118,68 грн.
Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» (код ЄДРПОУ 36931417, пр. Миру, 167, м. Чернігів, 14005) 3 124 309,52 грн збитків, 788 866,75 грн - 3% річних, 3 898 970,00 грн інфляційних втрат та 103 118,68 грн витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України. 

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/. 

У зв`язку з перебуванням судді Шморгуна В. В. у відпустці, відповідно до ч. 4 ст. 116 ГПК України, повне рішення складено 11.05.2026.

Суддя В. В. Шморгун