ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/35675/25 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Осіпової О.О.,
суддів: Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,- 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – відповідач), в якому просив суд, з урахуванням уточнень:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати з 01.01.2025 пенсії позивачу у неповному розмірі шляхом застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану” від 03.01.2025 № 1;
- зобов`язати відповідача нараховувати та виплачувати з 01.01.2025 пенсію позивачу з основним розміром грошового забезпечення 86% та з урахуванням раніше проведених виплат, без застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану” від 03.01.2025 № 1, без обмеження максимальним розміром та здійснити виплату різниці між максимально нарахованим та фактично виплаченим розміром з 01.01.2025 року по день проведення перерахунку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 р. адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії відповідача щодо обмеження з 01.01.2025 р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану” від 03.01.2025 № 1 пенсійних виплат позивачу;
- зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату загального розміру пенсійних виплат позивачу без обмеження пенсії максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану” від 03.01.2025 № 1, з 01.01.2025 р, з 01.03.2025 року, з урахуванням проведених виплат;
- в решті позовних вимог – відмовлено;
- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 грн 60 коп.
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 р., відповідач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування положень законодавства, що регулює пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а також положень бюджетного законодавства та постанов Кабінету Міністрів України щодо порядку перерахунку та виплати пенсій, вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим та просить його скасувати. У зв`язку з цим апелянт просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Неподання відзиву відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції та розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Апеляційний розгляд справи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в територіальному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-ХІІ).
З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, позивач отримує військову пенсію що перерахована на підставі рішень суду зобов`язано здійснити перерахунок пенсії позивача.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача.
З наявних в матеріалах справи розрахунків пенсії за вислугу років з 01.01.2025 вбачається, що пенсію позивача обмежено максимальним розміром.
Позивач звертався до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому пенсію без обмеження максимальним розміром. Проте, відповідач повідомив, що рішенням суду на останнього не покладався обов`язок щодо виплати пенсії без обмеження максимальним розміром в подальшому, крім цього зауважив, що таке обмеження не застосовувалось до пенсії позивача у 2025 році.
Не погодившись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово можуть обмежуватися окремі конституційні права і свободи людини і громадянина в межах та обсязі, необхідних для забезпечення заходів правового режиму воєнного стану.
Отже, у період дії в Україні воєнного стану не обмежені конституційні права і свободи людини і громадянина, які встановлені ст. 46 Конституції України.
Згідно з абз. 1 преамбули Закону № 2262-ХІІ цим Законом визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Абз. 3 преамбули Закону № 2262-ХІІ встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Згідно з ч.ч. 1 і 3 ст. 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону № 1058-IV.
Згідно з ч. 4 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.
Отже, Закон № 2262-ХІІ є спеціальним законом, який визначає умови та порядок пенсійного забезпечення відповідної категорії осіб, а зміна таких умов допускається виключно шляхом внесення змін до цього Закону, а не іншими нормативно-правовими актами.
Ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані), зокрема, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Так, на виконання вказаної норми Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», п. 1 якої установлено, що у період воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані), зокрема, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення.
Для таких пенсій встановлено відповідні коефіцієнти до частин суми перевищення залежно від розміру пенсійної виплати.
Водночас п. 3 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України передбачено, що у період воєнного стану у 2025 році такі коефіцієнти не застосовуються до окремих категорій осіб, які брали безпосередню участь у забезпеченні оборони держави та визначених законом випадках.
Таким чином, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 установлено додаткові підстави для обмеження шляхом застосування коефіцієнтів розміру пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-ХІІ, що прямо заборонено ч. 3 ст. 1-1 Закону № 2262-ХІІ.
У рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 30.11.2010 № 22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
В абз. 3 п. 4 мотивувальної частини рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.
Відповідно до першого речення ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відтак у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
У постанові від 12.11.2019 у справі № 826/3858/18 Верховний Суд сформував правовий висновок, відповідно до якого перерахунок раніше призначених пенсій визначений ст. 63 Закону № 2262-XII, а Кабінету Міністрів України надано право лише на встановлення умов, порядку та розміру такого перерахунку.
При цьому орган виконавчої влади не уповноважений змінювати встановлені Законом умови та норми пенсійного забезпечення, а зміна таких умов підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону.
Конституційний Суд України у рішенні від 13.05.2015 № 4-рп/2015 також наголосив, що виключно Верховна Рада України шляхом прийняття законів визначає види грошового забезпечення для обчислення та перерахунку пенсій військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, тоді як Кабінет Міністрів України забезпечує реалізацію такого права виключно в межах Конституції та законів України.
Таким чином, оскільки Законом № 2262-ХІІ і Законом № 1058-IV не передбачено обмеження розміру пенсій, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, шляхом застосування до суми перевищення коефіцієнтів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Повноваження суду не застосовувати нормативно-правовий акт у разі висновку про його суперечність Конституції України, закону України або іншому правовому акту кореспондує з принципом верховенства права.
При цьому дотримання принципу верховенства права можливе лише за умови застосування судами під час розгляду та вирішення справ законодавчого акта, який відповідає критерію «якості закону».
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи були такі акти предметом окремого судового оскарження та чи залишаються вони формально чинними на момент розгляду справи. Такий правовий підхід викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18 та від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19.
У постанові від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а інші правові акти застосовуються лише за умови їх прийняття відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Таким чином, застосування при перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України, якою змінюються умови та (або) норми пенсійного забезпечення, зокрема постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», є протиправним.
Крім того, застосування до пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсійних виплат призводить до фактичного звуження обсягу права на соціальний захист, гарантованого ст. 46 Конституції України, а також порушує суть конституційних гарантій соціального захисту осіб, визначених ч. 5 ст. 17 Конституції України.
Отже, дії органу Пенсійного фонду щодо обмеження з 01 січня 2025 р. пенсійних виплат позивачу шляхом застосування коефіцієнтів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, не відповідають вимогам Конституції України та спеціального законодавства у сфері пенсійного забезпечення і є протиправними.
Що стосується правомірності обмеження пенсійних виплат максимальним розміром, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 43 Закону № 2262-XII (у редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи») максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством) не міг перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Згідно з п. 2 резолютивної частини зазначеного рішення положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.
Конституційний Суд України у рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 дійшов висновку, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, право яких на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України.
Однак Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII було внесено зміни до ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII шляхом заміни окремих слів і цифр, незважаючи на те, що відповідна частина вже втратила чинність у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України.
Буквальне розуміння змін, внесених Законом № 1774-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-XII відсутня ч. 7 ст. 43, а внесені до неї зміни є нереалізованими.
Таким чином, з 20.12.2016 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ не передбачає положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Отже, спеціальним законом, на підставі якого призначено пенсію позивачу та який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, такого максимального розміру пенсії не встановлено.
В ухвалі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі №520/909/25 звернуто увагу на те, що Верховний Суд неодноразово формував правову позицію щодо застосування норм права у спорах, пов`язаних з обмеженням максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 20.07.2022 у справі № 340/2476/21, від 25.07.2022 у справі № 580/3451/21, від 30.08.2022 у справі № 440/994/20, від 17.03.2023 у справі № 340/3144/21 та інших сформовано правовий висновок про те, що у правовідносинах щодо призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону № 2262-ХІІ норми зазначеного Закону підлягають застосуванню з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, у зв`язку з чим будь-яке обмеження максимального розміру таких пенсій є протиправним.
При цьому Конституційний Суд України виходив із того, що встановлений державою особливий характер соціальних гарантій для осіб, які проходили військову службу або службу в інших спеціальних органах, обумовлений особливим статусом таких осіб та їх участю у забезпеченні суверенітету, територіальної цілісності та безпеки держави.
З огляду на наведене, будь-які обмеження розміру пенсійних виплат таким особам повинні прямо випливати із спеціального закону та відповідати вимогам Конституції України.
Водночас Закон № 2262-ХІІ не містить положень, які передбачали б можливість обмеження пенсійних виплат шляхом застосування коефіцієнтів до суми перевищення або встановлення граничного (максимального) розміру виплати у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1.
Колегія суддів враховує, що положення ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 фактично встановили додаткове правове регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, пенсії яких призначені відповідно до Закону № 2262-ХІІ, що суперечить Конституції України, правовим позиціям Конституційного Суду України та вимогам ст. 1-1 Закону № 2262-ХІІ.
Висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16 жовтня 2018 р. у справі № 522/16882/17, від 31 січня 2019 р. у справі № 638/6363/17, від 12 березня 2019 р. у справі № 522/3049/17, від 15 квітня 2019 р. у справі № 522/16973/17, від 08 серпня 2019 р. у справі № 522/3271/17, від 10 жовтня 2019 р. у справі № 522/22798/17, від 23 червня 2020 р. у справі № 686/24928/16-а, від 09 лютого 2021 р. у справі № 1640/2500/18, від 21 грудня 2021 р. у справі № 120/3552/21-а, від 02 серпня 2022 р. у справі № 240/1369/21.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Крім іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 р. у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Верховний Суд, розглядаючи справу у подібних правовідносинах, у постанові від 02 серпня 2022 р. у справі № 240/1369/21, з посиланням на вказану постанову Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що у таких справах застосуванню підлягають норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 р. № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Отже, навіть за умови існування різних підходів до тлумачення правового регулювання щодо обмеження пенсійних виплат, пріоритет підлягає застосуванню норм спеціального Закону № 2262-ХІІ з урахуванням правових висновків Конституційного Суду України та Верховного Суду.
З огляду на наведене, доводи відповідача щодо правомірності застосування максимального обмеження пенсії та механізму зменшення виплат на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 не можуть бути прийняті судом як такі, що суперечать спеціальному законодавчому регулюванню та сформованій судовій практиці.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату загального розміру пенсійних виплат позивачу без обмеження пенсії максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, з 01 січня 2025 р. та з 01 березня 2025 р. з урахуванням проведених виплат.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені ст. 315 КАС України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві — залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко