Номер провадження: 22-ц/813/3890/26 
Справа № 498/273/24
Головуючий у першій інстанції Чернецька Н. С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Коновалова В.А.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"
представник позивача – Ткаченко Інна Юріївна
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Ткаченко Інни Юріївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області 09 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Чернецької Н.С., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
установив:
Короткий зміст обставин справи.
20 лютого 2024 року до суду звернулись акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовною заявою до ОСОБА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що відповідач підписав Заяву від 13.06.2019 року та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких йому було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку Універсальна номер - НОМЕР_1 зі строком дії - 04/23, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 200000 грн. Зазначає, що в процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки до 42% річних та 15.08.2022 року відповідач підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої погоджені інші суттєві умови користування картковим рахунком. Стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань, в результаті чого утворилась зазначена вище заборгованість. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13.06.2019 року у розмірі 249983.23 грн. станом на 29.01.2024 року, яка складається з 200528,25 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 49454,98 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, судовий збір 2999,80 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області 09 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд встановив, що відповідач не вчиняв дій, спрямованих на списання чи переказ коштів з його карткового рахунка, а позивач не надав доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.
Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 09.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості, формально пославшись на правові висновки Верховного Суду щодо шахрайських операцій із банківськими картками, однак не надав належної оцінки доказам та фактичним обставинам справи.
Скаржник посилається на те, що між сторонами існували договірні правовідносини банківського обслуговування та кредитування, відповідачу було відкрито карткові рахунки, видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, яким останній користувався, а станом на день проведення спірних операцій мав заборгованість за тілом кредиту, що відповідачем не заперечувалось.
У скарзі зазначено, що суд першої інстанції не врахував надані Банком матеріали службового розслідування, з яких, на його думку, вбачається, що вхід до системи «Приват24» здійснювався із коректним введенням логіну та паролю відповідача, без зміни фінансового номера телефону чи облікових даних, а також із проходженням автентифікації, що, за твердженням Банку, свідчить про використання інформації, відомої виключно власнику рахунку.
Також вказує, що відповідач, перейшовши за стороннім посиланням у соціальній мережі та ввівши свої персональні дані й фінансовий номер телефону для нібито отримання державної допомоги, власними діями сприяв розголошенню інформації, необхідної для ініціювання платіжних операцій, а тому саме його необачна поведінка стала причиною подальшого списання кредитних коштів.
Крім того, Банк зазначає, що спірна картка була додана до сервісу Google Pay із використанням фінансового номера відповідача, а проведення операцій стало можливим лише за наявності повних реквізитів картки, які могли бути відомі виключно її держателю або особі, якій такі дані були повідомлені самим відповідачем.
Позивач наголошує, що відповідач був обізнаний про проведення спірних операцій, отримував смс-повідомлення від Банку, мав доступ до додатку «Приват24» у період здійснення транзакцій, однак своєчасно не звернувся до Банку із заявою про блокування картки чи доступу до системи, чим порушив вимоги законодавства та умов договору щодо негайного повідомлення про підозрілі операції.
На обґрунтування своїх доводів АТ КБ «ПриватБанк» посилається на правові висновки Верховного Суду щодо обов`язку користувача електронного платіжного засобу забезпечувати нерозголошення персональних даних, ПІН-кодів та іншої інформації, необхідної для проведення платіжних операцій, а також щодо наслідків несвоєчасного повідомлення банку про несанкціоновані списання коштів.
У зв`язку із наведеним вважає, що відповідач своїми діями та бездіяльністю сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати спірні платіжні операції, а відтак зобов`язаний повернути Банку використані кредитні кошти та сплатити заборгованість у повному обсязі.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, однак до судового засідання не з`явились, представник банку надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, заяв про відкладення сторонами не подано, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, відповідно до ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Згідно анкети-заяви від 13.06.2019 року, підписаної представником позивача та відповідачем, останній приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій зазначено, що ця анкета разом з Умовами та Правилами складають договір про надання банківських послуг на підставі ст. 634 Цивільного кодексу України.
Також відповідач та представник позивача 15.08.2022 року підписали заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка передбачала надання відповідачу фінансових послуг з відкриття та обслуговування поточного рахунку, споживчого кредитування у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі строком у 12 місяців з пролонгацією.
У розрахунку заборгованості за договором б/н від 13.06.2019, укладеного між сторонами, станом на 29.01.2024 зазначено, що операції почалися з 02.08.2020 року і станом на 19.05.2023 року «Витрати клієнтом кредитних коштів» становили 17909,13 грн., які і складали розмір не простроченої заборгованості за наданим кредитом.
19.05.2023 року зазначено отримання в рахунок кредиту 182067,51 грн. і розмір не простроченої заборгованості за наданим кредитом складала 199996,64 грн.
Після цього, відсутні операції з отримання кредиту і зазначені тільки операції зі внесення коштів клієнтом на погашення заборгованості – 500 грн. 24.05.2023р., 19,28 грн. 26.06.2023р., 1868,26 грн. 29.06.2023р., 190грн. 03,07.2023р., 95грн. 04.07.2023р., 50 грн. 05.07.2023р., 12грн. 06.07.2023р., а всього на суму 2734,54 грн.
У виписці за договором № б/н за період 13.06.2019-31.01.2024 щодо операцій 19.05.2023 року за карткою НОМЕР_1 зазначені наступні операції на суму 182087,61 грн.:
Переказ на свою карту 51**95 через додаток Приват24 175050 грн., комісія 5251,50 грн., всього 180301,50грн.;
Поповнення мобільного НОМЕР_2 1704 грн. і 64,33 грн., комісія відповідно 21,04 грн. і 2,64 грн., що становить 1721,04 грн. і 64,97 грн., а всього 1786,11 грн.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.05.2023 року, зареєстроване кримінальне провадження номер 62390000346120231 за заявою відповідача з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 3 ст. 190 КК України та наступними обставинами – 22.05.2023 до відділення поліції № 1 Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від відповідача проте, що 19.05.2023 в період часу з 11.00 по 12.00 год. невідома особа, шахрайським шляхом, з використанням електронно-обчислювальної техніки, незаконно заволоділа його грошовими коштами з банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 на загальну суму 175000 гривень, тим самим завдавши останньому матеріального збитку на вказану суму. Орган досудового розслідування – Роздільнянський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.
Постановою від 31.07.2023 року прокурора Роздільнянської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури було визначено органом, який здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023162390000346 від 22.05.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, слідчий відділ Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. а визначено постанову і матеріали кримінального провадження направити до вказаного управління поліції для організації проведення досудового розслідування.
Підставою для прийняття вказаного процесуального рішення було те, що згідно виписки позивача про рух грошових коштів за рахунком відповідача та рапортів співробітників Управління протидії кіберзлочинам в Одеській області, зняття грошових коштів відбувалось двічі по 8000 грн. з різних банкоматів, які розташовані в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.
У цій постанові зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що відповідач є клієнтом позивача, в якому має карту «Для виплат» (зарплатну) № НОМЕР_3 та кредитну картку «Універсальну» за № НОМЕР_1 з кредитним лімітом у розмірі 200000 гривень.
На початку травня 2023 року відповідач переглядав новини в соціальній мережі «Фейсбук», де мав акаунт на власне ім`я, після чого натрапив на оголошення про отримання грошової допомоги за програмою Президента України «Є-Допомога» у розмірі 12000 грн. від невідомої особи, та в подальшому перейшов за посиланням, яке було вказане в оголошенні, та оформив відповідну заявку на отримання допомоги, увівши свої анкетні дані та номер телефону, який є фінансовим номером та прив`язаний до інтернет-банкінгу «Приват24».
Після чого, на мобільний телефон відповідача надійшло смс-повідомлення із інформацією про те, що мобільний рахунок на номером « НОМЕР_2 » було поповнено двома платежами на 1700 грн. та 62,33 грн., але відповідач не розібравшись в ситуації, подумав, що це хтось помилково поповнив йому рахунок. В подальшому на телефон відповідача надходили смс-сповіщення від АТ КБ «Приватбанк» із інформацією про підтвердження невідомих операцій, але відповідач нічого не здійснював, та свій мобільний пристрій нікому не передавав.
Крім того, відповідач 20.05.2023 року перевірив кредитну картку № НОМЕР_1 та виявив, що на ній відсутні грошові кошти, хоча із кредитного ліміту у 200000 грн. він особисто скористався лише 25000 грн.. в подальшому він звернувся до відділення позивача дізнавшись від працівників банку, що невідомі особи здійснили несанкціонований вхід до «Приват24», після чого грошові кошти в сумі 175000 грн. з кредитної картки №5168-7554-4337-4919 перерахували на картку для виплат № НОМЕР_3 , змінивши пін-код від останньої, а також скористалися нею та розпорядилися вказаною сумою на власний розсуд, а саме здійснювали зняття в банкоматах та розраховувалися за товари та послуги.
Відповідач, від імені якого діяв адвокат Прилепський І.А., 24.05.2023 року звертався до позивача із заявою, в якій виходячи з того, що 19.05.2023 в період часу з 11.00 по 12.00 год. невідома особа шахрайським шляхом, з використанням електронно-обчислювальної техніки, заволоділа грошовими коштами в сумі 175000 грн., які знаходились на картці НОМЕР_3 , попередньо перерахувавши ці кошти з картки НОМЕР_1 , просив не обліковувати як кредитні кошти в сумі 175000 грн., перераховані з картки № НОМЕР_1 ; не нараховувати відсотки за користування як кредитними коштами в сумі 175000 грн., перераховані з вказаної картки.
Позивач у своїй відповіді від 29.05.2023 р. № 20.1.0.0.0/7-230525/24319 відмовив в задоволенні запиту відповідача і порадив йому змінити ПІН-код платіжної картки, фінансовий телефон та пароль входу в Приват-24.
Суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позовних вимог зазначив, що підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд встановив, що відповідач не вчиняв дій, спрямованих на списання чи переказ коштів з його карткового рахунка, а позивач не надав доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.
Однак з вказаним висновком не може погодитись колегія суддів з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною третьою статті 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Нормою частини першої статті 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.
Сторони не заперечували існування між собою кредитно-банківських відносин.
Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»).
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164 (тут і далі - Положення, у редакції, чинній на дату проведення оспорюваних операцій), користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Відповідно до пункту 141 Положення емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції(пункт 146 Положення).
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16 (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17).
З огляду на викладене, у такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставою вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існували тривалі договірні правовідносини банківського обслуговування та кредитування, які виникли на підставі підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 13.06.2019 року, а у подальшому були продовжені та змінені шляхом підписання 15.08.2022 року заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг щодо зміни умов кредитування та обслуговування рахунку. В межах вказаних правовідносин відповідачу було відкрито карткові рахунки, видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, який станом на дату проведення спірних операцій складав 200000 грн., а факт користування відповідачем кредитними коштами останнім не заперечувався.
Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що ще до проведення спірних операцій відповідач користувався кредитними коштами та мав заборгованість за тілом кредиту, а 19.05.2023 року через систему «Приват24» було здійснено переказ 175050 грн. з кредитної картки відповідача на його ж картку для виплат, а також проведено операції з поповнення фінансового номера телефону відповідача. Надалі вказані кошти були використані третіми особами шляхом зняття готівки та проведення розрахункових операцій.
Разом з тим, сам факт того, що безпосереднє подальше зняття коштів здійснювалось невстановленими особами, не спростовує необхідності надання оцінки поведінці самого відповідача та дотриманню ним вимог законодавства щодо належного користування електронним платіжним засобом.
Так, відповідно до частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач електронного платіжного засобу зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також негайно повідомити емітента про факт втрати такої інформації чи здійснення підозрілих операцій. Аналогічні положення містяться у пунктах 140, 146 Положення НБУ №164, відповідно до яких саме на користувача покладається ризик збитків від неналежних платіжних операцій до моменту повідомлення банку про компрометацію платіжного інструменту або облікової інформації.
З матеріалів кримінального провадження та пояснень самого відповідача вбачається, що на початку травня 2023 року він, перебуваючи у соціальній мережі «Facebook», перейшов за стороннім посиланням щодо отримання державної допомоги «Є-Допомога», після чого ввів свої анкетні дані та фінансовий номер телефону, прив`язаний до сервісу «Приват24». Саме після цього на його мобільний номер почали надходити смс-повідомлення про проведення операцій та поповнення мобільного рахунку.
На переконання колегії суддів, вказані обставини не можуть розцінюватися інакше як дії, які об`єктивно сприяли отриманню сторонніми особами доступу до інформації, необхідної для ініціювання платіжних операцій.
При цьому колегія суддів враховує, що Банком було надано результати службового розслідування, згідно з якими вхід до системи «Приват24» у період проведення спірних операцій здійснювався із правильним введенням логіну та паролю відповідача, без зміни фінансового номера телефону, а також із проходженням відповідної автентифікації. 
Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що спірна картка була додана до сервісу Google Pay саме 19.05.2023 року із використанням фінансового номера відповідача, а відповідні операції здійснювались після успішної ідентифікації користувача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що додавання картки до сервісу Google Pay є неможливим без використання повного обсягу реквізитів платіжної картки та підтвердження операції шляхом автентифікації через фінансовий номер телефону або інший спосіб підтвердження, визначений користувачем. При цьому будь-яких доказів компрометації банківських систем, втручання у роботу сервісів Банку чи отримання третіми особами інформації виключно внаслідок дій Банку матеріали справи не містять.
Також колегія суддів бере до уваги, що, як встановлено матеріалами справи, у період проведення спірних операцій відповідач отримував смс-повідомлення про здійснення операцій, мав доступ до системи «Приват24», однак не звернувся негайно до Банку із вимогою про блокування карток чи доступу до системи, а звернувся лише через декілька днів після проведення операцій.
Оцінка своєчасного звернення до Банку міститься у Постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 686/17744/21, якою обґрунтовано законність відмови у задоволенні вимог до Банку у зв`язку з відсутністю доказів негайного звернення Позивача до Банку з повідомлянням про втрату електронного платіжного засобу та/ або факт втрати індивідуальної облікової інформації, а саме “висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю ОСОБА_1 здійснення 11.05.2021 повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» щодо викрадення його майна є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи».
З наведеного вище слідує, що попри обізнаність відповідача із проведеними операціями, останній, в порушення вимог п. 5 ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» негайно після того, як йому стало відомо про списання з банківського рахунку грошових коштів не повідомив АТ КБ «ПриватБанк» про цей факт з метою блокування електронного платіжного засобу, натомість звернувся до Банку лише 21.05.2023, що не заперечується сторонами.
Така поведінка суперечить вимогам частини 20 ст. 38, ч. 4 ст. 87 Закону України "Про платіжні послуги", пункту 137 розділу VIІ Положення № 164 щодо обов`язку клієнта негайно повідомити емітента про втрату платіжного інструмента або особистих даних, про підозрілі операції з рахунками.
Суд першої інстанції на вказане уваги також не звернув, не врахував та зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
У постанові Верховного Суду від 07.12.2020 у справі № 182/5175/16-ц суд дійшов наступного правового висновку: «На позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (не розкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІНкодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Враховуючи, що операція з переказу спірних коштів була проведена в мережі Інтернет з підтвердженням платежу 3D Secure, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ КБ Приватбанк, то останнє не повинно нести відповідальність за дану операцію».
Наведені позивачем обставини, яким судом першої інстанції не було надано жодної оцінки, достеменно підтверджують, що відповідач своїми діями (можливо необачними), бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, а отже несе повну відповідальність та зобов`язаний повернути запозичені кредитні кошти та сплатити нараховані відсотки.
Колегія суддів також зазначає, що матеріалами справи встановлено наявність доказів того, що користувач своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, може бути підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності. 
Водночас у даній справі сукупність наявних доказів, а саме: перехід відповідача за стороннім посиланням, введення персональних даних та фінансового номера телефону, проходження автентифікації через відповідний номер, додавання картки до Google Pay, отримання відповідачем повідомлень про підозрілі операції та відсутність негайного реагування на них, свідчить про наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача та подальшим незаконним використанням платіжного інструменту.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично обмежився лише констатацією відсутності доказів безпосереднього вчинення відповідачем спірних операцій, однак належним чином не оцінив усі зібрані у справі докази у їх сукупності, не врахував спеціальні норми законодавства, що регулюють порядок користування електронними платіжними засобами, а також не надав належної оцінки поведінці відповідача після отримання повідомлень про підозрілі операції.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідач своїми необачними діями та подальшою бездіяльністю сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати спірні платіжні операції, а тому наявні правові підстави для покладення на нього обов`язку щодо повернення використаних кредитних коштів та сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 249983,23 грн..
Водночас ОСОБА_1 не позбавлений права заявити вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до осіб, які вчинили щодо нього шахрайські дії.
Враховуючи наведене, рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 09 червня 2025 року не може вважатись законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та без належної оцінки зібраних доказів, у зв`язку із чим відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7499,50 грн.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3,4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу Ткаченко Інни Юріївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" – задовольнити.
Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області 09 червня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №б/н від 13.06.2019 у розмірі 249983,23 грн. станом на 29.01.2024, що складається з : 200528,25 – заборгованість за тілом кредиту, 49454,98 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (ЄДРПОУ 14360570) сплачений судовий збір у розмірі 7499,50 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова