ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/18567/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся у суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, які виражені у неправильному розрахунку вислуги років, який викладено у розрахунку 10290 та зобов`язання провести новий розрахунок вислуги років, який направити до ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивачу.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач у розрахунку 10290 вислуги років військовослужбовця на пенсію не врахував періоди служби в АТО, ООС, протидію збройній агресії російській федерації. Порахував час служби на посадах в ОВС, однак не врахував, що цей період зараховується у пільговому обчисленні до вислуги років рік за півтора. Зауважує, що вирішення питань щодо включення всіх періодів пільгової вислуги нерозривно пов`язано з розміром пенсії, а саме знаходиться у прямо пропорційній залежності – чим більше пільгова вислуга років тим більшій розмір пенсії. 
Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
29 серпня 2025 року за результатами розгляду клопотання відповідача від 28 серпня 2025 року, судом постановлену ухвалу, якою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), установлено третій особі строк для подання письмових пояснень щодо позову, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 надати суду особову справу ОСОБА_1 з усіма документами, що підтверджують його проходження служби та можуть бути підставою для зарахування пільгової вислуги років за формулою «місяць за три» та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних доказів.
У зв`язку з невиконанням вимог зазначеної ухвали 29 жовтня 2025 року судом постановлено ухвали про поновлення провадження у справі та про направлення судового доручення Командуванню Сухопутних військ Збройних Сил України.
20 січня 2026 року до суду надійшло клопотання, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 просить залучити до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_4 як відповідача, оскільки ОСОБА_1 перебуває там на обліку з 12 вересня 2025 року.
Ухвалою суду від 26 січня 2026 року поновлено провадження у справі, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 надати суду інформацію про перебування ОСОБА_1 у нього на військовому обліку (якщо так, інформацію про витребування особової справи ОСОБА_1 у ІНФОРМАЦІЯ_6 , або письмові пояснення щодо не витребування такої, запропоновано ОСОБА_1 надати суду докази, з яких можна встановити місце його перебування на військовому обліку та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних доказів.
На виконання вимог зазначеної ухвали, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_7 подав до суду заяву, в якій зазначає, що особова справа ОСОБА_1 не витребовувалася з ІНФОРМАЦІЯ_6 до 28 січня 2026 року, оскільки не виникло практичної потреби у витребуванні такої з попереднього місця військового обліку для ведення військового обліку та виконання функцій, тому що відомості були взяті з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і його військового квитка.
Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 надати суду копії послужного списку разом з відповідними документами ОСОБА_1 , які містять відомості щодо проходження служби та можливості застосування пільгового порядку обчислення вислуги років, та зупинено провадження у справі до дати отримання судом запитуваних документів.
31 березня 2026 року судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі та відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міністерство оборони України.
Того ж дня судом постановлено окрему ухвалу, якою доведено до відома Командувача Сухопутних військ генерала ОСОБА_2 про виявлений судом факти порушення ІНФОРМАЦІЯ_1 вимог чинного законодавства в частині невиконання вимог ухвали суду від 11 лютого 2026 року для вжиття відповідних заходів реагування.
09 квітня 2026 року до суду надійшов лист, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомляє суд про те, що 03 лютого 2026 року особову справу ОСОБА_1 для уточнення облікових даних та подальшого обліку та зберігання було відправлено до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
14 квітня 2026 року судом постановлено ухвалу, якою зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 надати суду копію послужного списку разом з відповідними документами ОСОБА_1 , які містять відомості щодо проходження служби та можливості застосування пільгового порядку обчислення вислуги років та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних доказів.
18 квітня 2026 року до суду надійшли витребувані документи, що обумовило постановлення 23 квітня 2026 року ухвали про поновлення провадження у справі, якою також призначив справу до розгляду в судовому засіданні та зобов`язав відповідача надати суду попередній розрахунок вислуги років (страхового стажу) на пенсію ОСОБА_1 , на підставі якого внесені зміни до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 19 вересня 2024 року №276.
Суд установив, що позивач протягом життя проходив службу в Збройних Силах України та в органах внутрішніх справ.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 19 вересня 2024 року №277 позивача, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24 серпня 2024 року №237-РС з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 19 вересня 2024 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Також у названому наказі зазначено, що вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна – 25 років 6 місяців 16 днів, загальна з урахуванням пільгової – 36 років 11 місяців 19 днів.
Не погодившись із розрахунком вислуги років, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі №200/6680/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 перерахувати пільгову вислугу років ОСОБА_1 , врахувавши періоди безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, зазначені в довідці Військової частини НОМЕР_2 від 13 вересня 2024 року №3972, із розрахунку один місяць служби за три місяці, перерахувати загальну вислугу років та внести відповідні зміни в наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19 вересня 2024 року № 277.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13 лютого 2025 року №45 внесено зміни до наказу від 19 вересня 2024 року №277. Зокрема, зазначено, що вислуга років становить: календарна – 25 років 6 місяців 16 днів, загальна з урахуванням пільгової – 40 років 04 місяці 17 днів.
05 червня 2025 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою щодо виготовлення ОСОБА_3 -штурмової бригади розрахунку вислуги років, що необхідно для призначення відповідної пенсії.
06 червня 2025 року від ІНФОРМАЦІЯ_2 супровідним листом за №02/6076 позивачу надісланий розрахунок 10290 вислуги років військовослужбовця на пенсію, складений відповідачем. Відповідно розрахунку загальна вислуга років складає 28 років 11 місяців 27 днів, повних років вислуги на пенсію – 28.
24 червня 2025 року, не погодившись з розрахунком, позивач звернувся до Командувача Десантно-штурмових військ із заявою, в якій просив надати інформацію про підстави не внесення періодів служби до вислуги років.
Відповідь надана не була.
Уважаючи відповідні дії щодо розрахунку вислуги років протиправними, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Наполягали, що саме неправильний розрахунок вислуги років позбавляє позивача права на призначення пенсії в належному розмірі. Також позивач підтвердив, що після звільнення з військової служби продовжив проходити службу в органі Національної поліції, з якої на сьогоднішній день звільнився.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що оскаржуваний позивачем попередній розрахунок 10290 вислуги років військовослужбовця на пенсію був складений після надходження особової справи позивача та направлений на погодження до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України разом з такою. Однак, зазначена справа була повернута без реалізації. Зазначено, що в особових документах ОСОБА_1 відсутні документи про звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 з національної поліції у зв`язку з призовом на військову службу в 2021 році в Збройні Сили України. Посилаючись на статтю 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначено, що немає підстав для розрахунку вислуги років на пенсію головному сержанту ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в Національній поліції. Після надходження особової справи позивача така була направлена відповідачем до ІНФОРМАЦІЯ_2 для доопрацювання у зв`язку з тим, що відсутні документи про звільнення з лав Національної поліції України у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом у 2021 році у Збройні Сили України та відсутністю довідок про безпосередню участь у АТО/ООС з витягами про прибуття/вибуття, що підтверджують участь у бойових діях для пільгового обчислення вислуги років, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», даний факт унеможливлює якісний попередній підрахунок вислуги років. Наведене, на переконання представника відповідача, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотань представників сторін 28 квітня 2026 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.
30 квітня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивача наполягає, що дії відповідача щодо визначення вислуги років позивача без належного правового та документального обґрунтування є протиправними. Під час складення розрахунку вислуги років відповідач безпідставно не врахував рішення суду, періоди служби в органах внутрішніх справ та не надав доказів належного дослідження особової справи.
Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основним нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №2011-ХІІ).
Пунктом 1 статті 15 Закону України №2011-ХІІ визначено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Згідно підпункту «а» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закону України №2262-ХІІ) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах, зокрема, особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше ( пункту «а» статті 12): за вислугу 20 років – 50 процентів, за кожний рік вислуги понад 20 років – 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Стаття 17 названого Закону визначає види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії.
Згідно приписів статті 171 Закону України №2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На пільгових умовах особам із числа військовослужбовців, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж», «з» статті 12 цього Закону, до вислуги років для визначення розміру пенсії зараховується один місяць служби за три місяці часу проходження служби, протягом якого особа брала безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів під час дії воєнного стану.
На реалізацію наведеної правової норми 17 липня 1992 року Урядом прийнято постанову №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб».
14 серпня 2024 року наказом Міністерства оборони України №530, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2014 року за №1294/26071 затверджені Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей (далі – Положення №530).
У пункті 2.1 розділу ІІ названого Положення закріплено, що особам, звільненим з військової служби, які мають право на пенсію відповідно до Закону України №2262-ХІІ, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема, військова служба та служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.
Згідно пункту 2.2 цього розділу до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України під час призначення пенсії на умовах Закону України №2262-ХІІ додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Підпунктом 1 пункту 2.3 розділу ІІ Положення №530 передбачено, що при обчисленні вислуги років для призначення пенсій (крім пенсій, які призначаються з урахуванням страхового стажу) окремі періоди служби військовослужбовців зараховуються на пільгових умовах (з урахуванням вимог пунктів 2.4 та 2.5 цього розділу) один місяць служби за три місяці:
участь у бойових діях у воєнний час;
час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції;
інші періоди, зазначені в підпункті «а» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (зі змінами).
Зазначений підпункт передбачав зарахування на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсій одного місяця служби за три місяці періоду проходження служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
На момент виникнення спірних правовідносин підпункт 1 пункту 3 названої постанови передбачає зарахування на пільгових умовах особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» і «з» статті 12 Закону України №2262-ХІІ один місяць служби за три місяці часу проходження служби, протягом якого особа брала безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів під час дії воєнного стану.
Відповідно до пункту 2.9. розділу ІІ Положення №530 обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється за послужним списком та іншими документами з особової справи військовослужбовця.
У відповідності до пункту 2.12 обчислення вислуги років чи загального страхового стажу для призначення пенсій здійснюється, зокрема, Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України за поданням відповідних підрозділів персоналу – особам офіцерського складу, військовослужбовцям військової служби за контрактом рядового складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу в апаратах Міністерства оборони України, Головнокомандувача Збройних Сил України, у Генеральному штабі Збройних Сил України та військових частинах, військових навчальних закладах, установах і організаціях, органах військового управління, які їм безпосередньо підпорядковані, у командуваннях видів Збройних Сил України.
Згідно пункту 2.13 розділу ІІ Положення №530 при обчисленні вислуги років на пенсію військовослужбовцям, які підлягають звільненню з військової служби, складається розрахунок вислуги років військовослужбовця на пенсію (додаток 3). У розрахунку зазначаються всі календарні періоди військової служби і окремо періоди, що зараховуються до вислуги років на пільгових умовах, а також загальна вислуга років на пенсію.
Пунктом 2.15 названого розділу передбачено, що попередній розрахунок вислуги років (страхового стажу) на пенсію складається відповідним управлінням (відділом) персоналу та передається разом з особовою справою до фінансового органу (пункт 2.12 цього розділу), який складає основний розрахунок вислуги років (страхового стажу) на пенсію і повертає його в управління (відділ) персоналу для долучення до особової справи військовослужбовця.
Після звільнення військовослужбовця з військової служби зазначений примірник особової справи разом з основним розрахунком вислуги років надсилається в обласний ТЦКСП за обраним військовослужбовцем місцем проживання, а попередній розрахунок залишається у справах фінансового органу та зберігається протягом трьох років.
Відповідно до пункту 2.20 Положення №530 обчислена в установленому порядку вислуга років (календарна та окремо на пільгових умовах) зазначається в наказах про звільнення військовослужбовців з військової служби і є підставою для призначення їм пенсії за вислугу років. Щодо військовослужбовців, пенсія яким призначається з урахуванням загального страхового стажу, то в наказах про їх звільнення зазначаються загальний страховий стаж і окремо вислуга років на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні.
Пунктом 2.21 розділу ІІ Положення №530 закріплено, що при виявленні помилок в обчисленні вислуги років на пенсію, що пов`язані з правом на пенсію за вислугу років, або факту зарахування до вислуги років періоду служби, не підтвердженого документами, що викликало необґрунтоване завищення вислуги років, обласні ТЦКСП повідомляють відповідний орган Пенсійного фонду України, який виплачує пенсію, про наявність підстав для припинення виплати призначеної пенсії, а за наявності права на подальше одержання пенсії - перераховують вислугу років, про що повідомляють орган Пенсійного фонду України для здійснення перерахунку пенсії з одночасним порушенням перед відповідним управлінням (відділом) персоналу питання про внесення змін до наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зміни до наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби щодо зменшення вислуги років уносяться начальником, який видав наказ, або керівником органу, що є його правонаступником.
Згідно пункту 2.22 вислуга років для призначення чи поновлення виплати пенсії за вислугу років, яка була раніше обчислена військовослужбовцю відповідно до законодавства, що діяло на день попереднього звільнення військовослужбовця з військової служби, перегляду не підлягає.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що оскаржуваний позивачем розрахунок вислуги років на пенсію є попереднім розрахунком, який складений для передачі разом з особовою справою до фінансового органу.
При цьому за наслідками вчинення відповідних дій такий розрахунок був повернутий без затвердження з огляду на відсутність правових підстав.
Також суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України №2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Як установлено судом та підтвердив позивач у судовому засіданні, на момент його звільнення зі служби з лав Збройних Сил України він продовжував проходити службу у Національній поліції України. 
З огляду на зазначене суд погоджується з твердження відповідача про те, що правові підстави для складення розрахунку вислуги років на пенсію відсутні.
За таких обставин, суд уважає за необхідне зауважити на таке.
Відповідаючи на порушені в позові питання, суд передусім має з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), про наявність якого порушеного права чи інтересу заявила вимоги позивач та можливість його поновлення / захисту в обраний нею спосіб.
Суд звертає увагу на те, що згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З системного аналізу статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.
У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Одночасно, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.
Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Наведеним вище положенням чинного законодавства, якими передбачено право звернення фізичної особи до суду з адміністративним позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, кореспондує закріплений у пункті 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок позивача обґрунтувати в позовній заяві у справі щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю його прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
За встановлених у цій справі обставин, суд доходить висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом його права та інтереси на отримання розрахунку вислуги років на пенсію відповідачем у справі оскаржуваним рішенням порушені не були, оскільки такий підлягав перевірці іншим органом, який тим часом і є уповноваженим на складання основного розрахунку, на підставі якого проводиться нарахування та виплата пенсії. 
Метою звернення до суду є реалізація позивачем права на отримання розрахунку вислуги років на пенсію.
В аспекті спірних правовідносин слід зазначити, що при судовому оскарженні дій та рішень суб`єктів владних повноважень потрібно розмежовувати ті, що лише фіксують певні юридичні факти, проте не створюють правових наслідків безпосередньо і, відповідно, не порушують прав, та ті, що самостійно породжують правові наслідки для особи.
У першому випадку, такі дії та рішення здебільшого носять проміжний або процедурний характер і зазвичай фіксують певну стадію (етап) адміністративної процедури, що закінчується остаточним рішенням, іноді – зверненням до суду з позовом.
Іншим випадком є дії та рішення суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права, свободи та обов`язки особи, і відповідно самостійно породжують правові наслідки для неї.
Таким чином, критерієм розмежування актів / дій, які можуть бути оскаржені до суду, є їхні правові наслідки. Якщо такі наслідки настають, відповідний акт чи дії можуть бути самостійним предметом судового оскарження.
Повертаючись до суті спору, суд зазначає, що позивач предметом оскарження визначив дії щодо складення розрахунку 10290 вислуги років на пенсію, який підлягав перевірці Департаментом соціального захисту Міністерства оборони України, як органом, що визначений Положенням №530 уповноваженим на затвердження відповідного розрахунку.
Тобто оскаржувані позивачем дії щодо складання розрахунку є лише проміжним етапом у процедурі розгляду питання щодо визначення вислуги років на пенсію військовослужбовця, за яким слідують інші етапи, зокрема затвердження розрахунку Департаментом соціальної політики Міністерства оборони України, після якого безпосередньо настають правові наслідки для військовослужбовця.
Отже, дії, які оскаржує позивач, є проміжними в процедурі розрахунку вислуги років та носять процедурний характер, а тому вони не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки безпосередньо не зумовлює самостійних правових наслідків для позивача і, відповідно, не породжує для нього права на судовий захист.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі №990/309/24.
Додатково суд зауважує, що оскаржувані позивачем дії реалізовані прийняттям 23 квітня 2025 року рішення за результатами розгляду особової справи головного сержанта ОСОБА_1 , викладеного у листі Головного управління соціальної підтримки Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України №220/13/285/ДСК від 23 квітня 2025 року, тобто вичерпали свою дію.
А згідно усталеної судової практики Верховного Суду вичерпання дії (реалізація) рішення та прийняття за його наслідками іншого рішення, яке впливає на право особи, виключає можливість його оскарження в судовому порядку, а надання правової оцінки такому рішенню здійснюється під час розгляду спору щодо правомірності рішень, прийнятих за наслідками реалізації такого рішення. 
З урахуванням установленого в ході розгляду справи факту відсутності на момент звернення з позовом до суду порушеного права чи інтересу позивача оспорюваними діями, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

30.04.26