Справа № 161/24966/25  Провадження №11-кп/802/290/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю секретаря – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №12025035580000576 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2025 року щодо  ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, судимий вироком Маневицького районного суду Волинської області від 16.09.2025 за ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 10200 гривень (штраф не сплачений),
засуджений за ч.3 ст.358 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;
за ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 16.09.2025 щодо ОСОБА_7 постановлено виконувати самостійно.
Також вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.
ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він у грудні 2024 року, точні дата та час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у місті Харків, маючи злочинний умисел, направлений на підроблення посвідчення водія, яке згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08.05.1993, є документом, що підтверджує право на керування транспортним засобом та видається після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, передбаченому Міністерством охорони здоров`я, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складання теоретичного і практичного іспитів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС, звернувся та домовився з невстановленою досудовим розслідуванням особою про виготовлення посвідчення водія за обумовленою ціною, надавши свої особисті дані шляхом пересилання фотокопій особистих офіційних документів для внесення відомостей у посвідчення водія.
На виконання вказаної домовленості, невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи у невстановленому місці, у невстановлений час, але пізніше 27 грудня 2024 року, використовуючи друкуючий пристрій, виготовила документ – посвідчення водія на право керування транспортними засобами, серії НОМЕР_1 , виданого 27.12.2024 територіальним сервісним центром МВС № 1242, вказавши у ньому особу, якій видано документ – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який згідно з висновком експерта від 15.08.2025 № СЕ-19/103-25/10231-ДД не відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений не у відповідності до вимог, які пред`являються до даного виду документів, та яке відправила ОСОБА_7 для подальшого використання як офіційного, тобто такого, що має усі необхідні реквізити та юридично значущий характер, пов`язаного з керуванням транспортними засобами.
Крім цього, він же, 31 липня 2025 року близько 16:52 год., керуючи автомобілем марки «Mercedes» моделі «208» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , на автомобільній дорозі по вулиці Львівська у місті Луцьку, зупинений працівниками УПП у Волинській області за порушення Правил дорожнього руху.
В подальшому ОСОБА_7 , діючи умисно, достовірно знаючи про факт підроблення, особисто надав працівникам поліції посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 , виданого 27.12.2024 територіальним сервісним центром МВС № 1242, виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким чином, використав завідомо підроблений документ, який не відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений не у відповідності до вимог, які пред`являються до даного виду документів.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з істотним порушенням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Посилається на те, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді пробаційного нагляду, безпідставно не поклав на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України, що є обов`язковим. Вказує на те, що суд необґрунтовано звільнив обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки перелічені у вироку пом`якшуючі покарання обставини, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, враховані при призначені виду та мінімального розміру покарання. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3, 4 ст.358 КК України та призначити покарання за ч.3 ст.358 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч.4 ст.358 КК України у вигляді 1 (одного) року пробаційного нагляду, на підставі ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, і на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого, який заперечував апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, які ставляться йому у провину, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані не в повній мірі.
Доводи прокурора про те, що місцевий суд, призначивши обвинуваченому покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді пробаційного нагляду, безпідставно не поклав на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України, є обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник
Покладення апеляційним судом на обвинуваченого обов`язків, які підлягають виконанню в ході відбування покарання та безпідставно не були застосовані місцевим судом, є тим «іншим випадком», передбаченим ч.1 ст.421 КПК України, який погіршує правове становище обвинуваченого, оскільки впливає на умови й порядок відбування ним обраного заходу примусу, а тому, враховуючи системний аналіз ст.ст.408, 420, 421КПК України, таке судове рішення апеляційного суду повинно ухвалюватись у формі вироку.
Згідно з вимогами ч.2 ст.59-1 КК України суд покладає на засудженого до апробаційного нагляду такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Таким чином, під час призначення обвинуваченому покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді пробаційного нагляду покладення на нього обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України, складає невід`ємну частину цього заходу примусу, забезпечуючи його мету, та є обов`язковим. 
Проте всупереч викладеному вище суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді пробаційного нагляду, безпідставно не поклав на нього обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України, як невід`ємну складову цього покарання, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким відповідно до п.1 ч.1 ст.413 КПК України визнається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
На підставі п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок частково та ухвалює новий вирок.
З врахуванням вказаних обставин, вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку.
Разом з тим, переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а також при застосуванні щодо нього інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , місцевим судом обґрунтовано віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Обвинувачений ОСОБА_7 в місцевому суді вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчинених кримінальних правопорушень, просив суворо не карати, в подальшому зобов`язується дотримуватися бездоганної поведінки, кримінальне провадження місцевим судом розглянуто в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчинених ним кримінальних правопорушень, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Відповідно до положень ст.75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, може дійти до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Вказані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд врахував дані про обвинуваченого, як про особу, який раніше судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, є учасником бойових дій. Також обвинувачений є особою пенсійного віку.
Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про те, що звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для посилення цього покарання шляхом ухвалення рішення про реальне відбування призначеного покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На переконання апеляційного суду, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України в межах двохрічного іспитового строку, дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Відтак, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання за ч.4 ст.358 КК України слід скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді пробаційного нагляду, із покладенням обов`язків передбачених ч.2 ст.59-1 КК України.
В решті вирок суду залишити без змін, тобто залишити остаточне покарання, призначене ОСОБА_7 місцевим судом на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 років позбавлення волі.
А також залишити без змін і звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 – задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2025 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.358 КК України – скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України покарання у вигляді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.
На підставі ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок суду – залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий 

Судді: