ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого – судді Русєвої А.С.,
за участю: 
секретаря судового засідання – Тищука В.В.
прокурора – Кравцової О.О.
захисника – Корой А.В.
особи, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, -

встановив:
відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 04.03.2026 року, складеного начальником Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, військовослужбовець, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , 
19.02.2026 року приблизно о 08 год. 30 хвилин, будучи військовою службовою особою, перебуваючи на посаді старшого стрільця 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , входячи до складу групи оповіщення населення про мобілізаційні заходи в умовах воєнного стану, перебуваючи за місцем здійснення оповіщення громадян, а саме: АДРЕСА_2 , перехрестя просп. Шевченка та вул. Лесі Українки (більш точне місце встановити не вдалося), діючи протиправно, умисно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, передбачених ст.ст. 11,16,20,21 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, здійснив фактичне затримання громадянина ОСОБА_2 із застосуванням заходів фізичного впливу, після чого проти волі останнього помістив його до службового транспортного засобу без вручення повістки та без складання будь-яких процесуальних документів, чим порушив вимоги абз. 7 п.47 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 р. за № 560 «Про затвердження порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», оскільки відповідні дії здійснено за відсутності працівників Національної поліції та без передбачених законом підстав, при цьому, усвідомлюючи відсутність у нього повноважень на здійснення адміністративного затримання та примусового доставлення особи, які віднесені до компетенції органів Національної поліції, самовільно реалізував такі повноваження, що утворює собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Прокурор підтримав протокол про адміністративне правопорушення, просив визнати винним ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення.
У судовому засіданні, ОСОБА_1 , провину свою в інкримінованому йому правопорушенні не визнав та зазначив, що діяв в межах своїх повноважень здійснюючи заходи оповіщення.
Захисник Корой А.В. звернулась з запереченнями на протокол про адміністративне правопорушення та просила про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, зазначивши, що протокол складено з порушенням вимог закону, у діях особи відсутні ознаки «явного» перевищення повноважень та умислу, а також у матеріалах справи відсутні будь-які пояснення потерпілого.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення, заслухавши позицію учасників провадження, дослідив матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.
Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.172-14 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень. А за ч. 2 ст.172-14 КУпАП відповідальність настає за діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.
Відповідно до ч. 2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
З урахуванням однієї з основних засад судочинства змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, встановленої п. 3 ч.2 ст.129 Конституції України, кожна сторона, має право відстоювати свою правову позицію, права, свободи і законні інтереси засобами, не забороненими законом, а також є вільною у збиранні та поданні до суду речей, документів та інших доказів, у тому числі з метою спростування позиції протилежної сторони, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 , ставиться у провину те, що за місцем здійснення оповіщення громадян перебуваючи на посаді старшого стрільця 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , входячи до складу групи оповіщення населення про мобілізаційні заходи в умовах воєнного стану, перебуваючи за місцем здійснення оповіщення громадян, а саме: АДРЕСА_2 , перехрестя просп. Шевченка та вул. Лесі Українки, здійснив фактичне затримання ОСОБА_2 .
На підтвердження винуватості ОСОБА_1 посадовою особою, яка склала протокол, був наданий, власне протокол, зміст якого був вище наведений, а також копія військового квитка ОСОБА_1 , витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №535 від 18.02.2026 «Про організацію груп оповіщення», згідно якого старший стрілець 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдат ОСОБА_1 включений до резервної групи (м. Одеса) оповіщення 19.02.2026 для оповіщення та перевірки військово-облікових документів у громадян, які підлягають мобілізації.
Крім того, з долученого до матеріалів справи відеозапису на носії інформації DVD-R, дослідженого судом під час судового розгляду справи, вбачається як військовослужбовці, в тому числі і ОСОБА_1 , здійснили фізичний вплив на громадянина, після чого примусово помістили його до салону автомобіля та обмежили його можливість самостійно залишити транспортний засіб та поїхали з місця події.
Разом з тим, законодавством України не передбачено повноважень військовослужбовців РТЦК та СП на здійснення самостійного затримання осіб із застосуванням фізичного примусу та подальше їх доставлення до РТЦК та СП.
Крім того, матеріали справи містять заяву громадянина ОСОБА_3 , подану до Одеської обласної прокуратури про вчинення кримінального правопорушення відносно його сина ОСОБА_2 19.02.2026 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, матеріали справи не містять даних та прокурором не надано суду даних та доказів про перевірку даної заяви в порядку, перед баченому ст.214 КПК України.
Отже, із сукупності досліджених доказів вбачається, що після застосування фізичного впливу громадянина було примусово поміщено до автомобіля та переміщено до іншого місця та щодо таких дій існує заява про вчинення кримінального правопорушення, яка не розглянута у встановленому законом порядку.
Так, відповідно до ст. 260 КУпАП, у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається, зокрема адміністративне затримання.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 262 КУпАП право здійснювати адміністративне затримання надано виключно визначеним законом органам і посадовим особам, зокрема працівникам Національної поліції, в тому числі, при вчиненні дрібного хуліганства, вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця чи його образи, при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Військовослужбовці ТЦК та СП у складі груп оповіщення ані наведеною нормою, ані іншими законодавчими актами не уповноважені здійснювати затримання осіб з наведених підстав.
Натомість, матеріали справи не містять доказів того, що адміністративне затримання громадянина здійснювалося працівником поліції або за його процесуальної участі. Фактично обмеження свободи пересування та поміщення особи до транспортного засобу здійснено військовослужбовцями.
З урахуванням зазначених обставин дії ОСОБА_1 не можуть розцінюватися як адміністративне затримання у розумінні ст. ст. 261, 262 КУпАП, оскільки вони вчинені поза межами компетенції визначеного законом суб`єкта.
Частиною 2 статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, встановлені цим Кодексом, настає лише у випадках, коли такі правопорушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Проте, встановлені обставини свідчать про те, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 Кримінального кодексу України (далі КК), а саме незаконного позбавлення волі або викрадення людини, та/або передбаченого ст. 426-1 КК, а саме перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, оскільки фактично йдеться про умисне протиправне позбавлення особи можливості вільно пересуватися та про утримання всупереч її волі.
Відповідно ж до ст.253 КУпАП, якщо при розгляді справи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування. А згідно ч. 2 ст.284 КУпАП, постанова про закриття справи виноситься, у тому числі, при передачі матеріалів прокурору, органу досудового розслідування.
Тому, враховуючи, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.146 КК та/або 426-1 КК, в силу ст.253 КУпАП матеріали цієї справи слід передати прокурору Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, у зв`язку чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч. 2 ст.284 КУпАП.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 253, 278, 284 КУпАП, суд,-

постановив:

Матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП передати прокурору Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, оскільки в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, у зв`язку з чим справу про адміністративне правопорушення закрити.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси А.С. Русєва 
Єдиний унікальний номер справи: №522/5723/26
Номер провадження №3/522/2588/26
Головуючий суддя – Русєва А.С.