П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 758/692/24
Провадження: № 22-ц/824/5781/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Буліменка Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ларіонової Н. М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: ОСОБА_3 , Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях (філія ГСЦ МВС), приватне підприємство «Деталь Сервіс» про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником транспортного засобу марки FORD, модель EDGE, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_2 , синього кольору, повною масою 2549 кг, масою без навантаження 2119 кг, об`ємом двигуна 3496 см?, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Зазначає, що з відомостей, отриманих через сервіс моніторингу реєстраційних даних OpenDataBot, розміщений на вебсайті opendatabot.ua, йому стало відомо про те, що 26 жовтня 2023 року належний йому транспортний засіб було перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з листом Головного сервісного центру МВС України № 31/2515АЗ-30574-2023 від 29 грудня 2023 року, спірний транспортний засіб було перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору комісії № 8115/23/000063 від 25 жовтня 2023 року, договору купівлі-продажу № 8115/23/000063 від 26 жовтня 2023 року, укладеного у сервісному центрі, а також акта огляду № 8115/23/000060 від 26 жовтня 2023 року, виданих ПП «ДЕТАЛЬ СЕРВІС». Вказану перереєстрацію здійснено територіальним сервісним центром № 4642 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях. Стверджує, що жодних правочинів, спрямованих на відчуження належного йому транспортного засобу, він не укладав, довіреностей на вчинення таких дій не видавав, а відтак волевиявлення на відчуження спірного майна не здійснював. Крім того, зазначає, що 10 грудня 2022 року він на законних підставах виїхав за межі України до Республіки Польща та з того часу на територію України не повертався, що підтверджується відповідними відмітками у паспорті громадянина України для виїзду за кордон. За таких обставин, на момент укладення зазначених правочинів, 25 та 26 жовтня 2023 року, він об`єктивно не міг брати участі у їх укладенні чи уповноважувати інших осіб на відчуження транспортного засобу. Також вказує, що місцезнаходження належного йому транспортного засобу йому невідоме. 03 січня 2024 року представник позивача звернувся до Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 289 та частиною першою статті 366 КК України. За наведених обставин, вважає, що належний йому транспортний засіб вибув з його володіння поза його волею, у зв`язку з чим він має право на захист свого порушеного права шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Вважає, що належним та ефективним способом захисту у цьому випадку є пред`явлення віндикаційного позову.
У зв`язку із зазначеним позивач просив суд: визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на автомобіль марки FORD, модель EDGE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, дата реєстрації 05 жовтня 2021 року, VIN: НОМЕР_2 , повна маса 2549 кг, маса без навантаження 2119 кг, об`єм двигуна 3496 см?, колір синій, вартістю 650 100 грн; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 спірний транспортний засіб; зобов`язати ОСОБА_2 передати йому, ОСОБА_1 , вказаний автомобіль; скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) зазначеного транспортного засобу.
Рішенням Подільського районного суду м. Києвавід27 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Буліменко Є. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач є належним власником спірного транспортного засобу, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, та не вчиняв жодних дій, спрямованих на його відчуження, не укладав договорів купівлі-продажу чи комісії, а також не надавав повноважень іншим особам на розпорядження цим майном. Зазначає, що спірний транспортний засіб вибув із володіння позивача поза його волею, оскільки фактично був переданий третій особі виключно з метою підготовки до можливого продажу без надання права на його відчуження. Водночас, в подальшому, автомобіль було відчужено без відома та згоди позивача. При цьому, вказує, що суд першої інстанції безпідставно не врахував висновок судової експертизи, згідно з яким підпис від імені позивача у договорі комісії виконаний іншою особою, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення відповідного правочину та, як наслідок, про його неукладеність.
Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначає, що відсутність підпису сторони або його підроблення свідчить не про недійсність правочину, а про його неукладеність, що, у свою чергу, означає вибуття майна з володіння власника поза його волею.
За таких обставин, на його думку, належним та ефективним способом захисту порушеного права є пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, який і був обраний позивачем.
Крім того, звертає увагу на те, що відповідач не довів факту набуття спірного майна за відплатним договором, оскільки відсутні належні та допустимі докази передачі грошових коштів, а наведені пояснення ґрунтуються виключно на показаннях свідка без їх належного документального підтвердження.
Також, на його переконання, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для скасування державної реєстрації транспортного засобу, оскільки таке скасування може бути здійснене, зокрема, на підставі рішення суду, що прямо передбачено відповідним Порядком, і не потребує попереднього визнання правочину недійсним.
Окремо зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норми, які регулюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно, що не відповідає предмету спору та призвело до неправильного вирішення справи.
Крім того, просив покласти на відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 32 000 грн.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Буліменко Є. В. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав.
ОСОБА_2 та його представник, адвокат Вовченко С. М. заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали її необгрунтованою.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки FORD, модель EDGE, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN):      НОМЕР_2 , повною масою 2549 кг, масою без навантаження 2119 кг, об`ємом двигуна 3496 см?, синього кольору (т. 1, а. с. 46)
Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС № 31/2515АЗ-30574-2023 від 29 грудня 2023 року, зазначений транспортний засіб було перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору комісії № 8115/23/000063 від 25 жовтня 2023 року, договору, укладеного у СГ № 8115/23/000063 від 26 жовтня 2023 року, а також акта огляду № 8115/23/000060 від 26 жовтня 2023 року, виданих ПП «ДЕТАЛЬ СЕРВІС» (т. 1, а. с. 47-48).
Як убачається з матеріалів справи, перереєстрацію транспортного засобу на нового власника було здійснено у територіальному сервісному центрі № 4642 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях.
Згідно із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 03 січня 2024 року представник позивача звернувся до Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 366 КК України (т. 1, а. с. 49).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року у справі № 754/271/24 скаргу представника позивача на бездіяльність уповноважених осіб органу досудового розслідування задоволено та зобов`язано внести відповідні відомості до ЄРДР (т. 1, а.с. 168) .
На виконання зазначеної ухвали 12 березня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12024100030000552 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України (т. 1, а. с. 169).
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2024 року у справі № 442/3697/24 надано тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні територіального сервісного центру № 4642(т. 1, а. с. 188 - 190).
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/114-24/12872-ПЧ від 14 червня 2024 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі комісії № 8115/23/000063 від 25 жовтня 2023 року, а також у пов`язаних із ним документах виконані не позивачем, а іншою особою(т. 2, а. с. 147 - 161).
Також, матеріали справи містять відомості щодо перетину митного кордону України спірним транспортним засобом, а також дані Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону пов`язаними особами у відповідний період (т. 2, а. с. 96, 98, 100).
Як убачається з матеріалів справи, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях здійснює діяльність як відокремлений підрозділ Головного сервісного центру МВС без статусу юридичної особи.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що спірний транспортний засіб вибув із його володіння поза його волею, жодних договорів щодо його відчуження він не укладав, повноважень на вчинення таких дій іншим особам не надавав, а відтак зазначене майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, із одночасним скасуванням його державної реєстрації за іншою особою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечує відновлення порушеного права. 
Так, встановивши, що перереєстрація спірного транспортного засобу на ім`я відповідача була здійснена на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, укладених через суб`єкта господарювання, суд дійшов висновку, що такі правочини залишаються чинними, оскільки позивачем не заявлено вимог про визнання їх недійсними. За таких обставин, на переконання суду, відсутні правові підстави для втручання у наслідки їх виконання, зокрема, для скасування державної реєстрації транспортного засобу чи витребування його з володіння відповідача.
Суд також виходив із того, що скасування державної реєстрації транспортного засобу не є самостійним способом захисту порушеного права, а виступає похідним наслідком визнання недійсним правочину, на підставі якого така реєстрація була проведена. Оскільки відповідна вимога позивачем не заявлена, суд вважав відсутніми підстави для задоволення цієї частини позову.
Крім того, суд звернув увагу на те, що сама по собі державна реєстрація транспортного засобу не є правовстановлюючим фактом, а лише підтверджує здійснення облікових дій, що не породжують права власності. Водночас органи сервісних центрів МВС, які здійснюють такі реєстраційні дії, не наділені повноваженнями перевіряти дійсність правочинів чи встановлювати належність права власності, а отже, їх дії не можуть розцінюватися як порушення прав позивача.
Узагальнюючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач, не оспоривши правочини, на підставі яких відбулося відчуження майна, фактично не усунув правову підставу перебування спірного транспортного засобу у володінні відповідача, а тому заявлені вимоги про витребування майна та скасування реєстрації є передчасними та такими, що не ґрунтуються на належному способі захисту порушеного права, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» -юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.
Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23), а також в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19, на які послався заявник в касаційній скарзі.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив із того, що позивачем не заявлено вимог про визнання недійсними правочинів, на підставі яких було здійснено відчуження спірного транспортного засобу та його подальшу державну реєстрацію за відповідачем, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна та скасування реєстрації.
Разом із тим колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є формальними та не відповідають суті спірних правовідносин і завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушеного права.
Дійсно, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільного права. Однак, застосування того чи іншого способу захисту має оцінюватися з точки зору його ефективності, тобто здатності реально відновити порушене право особи. Саме на цьому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, зазначаючи, що обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права та характеру його порушення.
У даному випадку, навіть у разі заявлення вимоги про визнання відповідних правочинів недійсними саме по собі таке рішення не призвело б до автоматичного поновлення порушеного права позивача на володіння транспортним засобом, а отже не забезпечило б досягнення мети захисту. Натомість, належним способом захисту у подібних правовідносинах є саме віндикаційний позов як речово-правовий спосіб захисту, спрямований на безпосереднє повернення майна його власнику.
Водночас, вирішуючи спір по суті заявлених вимог, колегія суддів виходить із того, що можливість витребування майна у добросовісного набувача поставлена законом у залежність від характеру вибуття такого майна з володіння власника.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірний транспортний засіб фактично перебував у користуванні членів сім`ї позивача, зокрема, його дружини, якій було передано як сам транспортний засіб, так і реєстраційні документи на нього. Така передача відповідала положенням законодавства, зокрема Правил дорожнього руху, і свідчить про наявність волевиявлення власника на передання автомобіля у володіння іншій особі.
Сам по собі факт подальшого відчуження транспортного засобу третіми особами, навіть за відсутності належного оформлення відповідних повноважень, не змінює правової природи первісного вибуття майна з володіння власника. Тобто, у цьому випадку автомобіль вибув з володіння позивача не шляхом викрадення чи іншого протиправного заволодіння всупереч його волі, а внаслідок добровільної передачі у користування іншій особі.
За таких обставин, правовідносини сторін підпадають під дію положень статті 388 ЦК України, які передбачають вичерпний перелік підстав для витребування майна у добросовісного набувача. Однією з ключових умов є вибуття майна з володіння власника поза його волею. Водночас у даному випадку така умова відсутня.
Колегія суддів також ураховує презумпцію добросовісності набувача та відсутність належних і допустимих доказів того, що відповідач знав або повинен був знати про відсутність у відчужувача права на відчуження транспортного засобу. Отже, відповідач є добросовісним набувачем, права якого підлягають захисту.
Такий підхід узгоджується як із усталеною практикою Верховного Суду, так і з принципами, закріпленими у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких втручання у право мирного володіння майном має забезпечувати справедливий баланс між інтересами особи та суспільства. Позбавлення добросовісного набувача майна у ситуації, коли власник сам передав це майно у володіння іншій особі, покладало б на такого набувача надмірний та непропорційний тягар.
У даній справі саме позивач, як власник майна, несе ризик наслідків обрання особи, якій він довірив транспортний засіб та документи на нього. У разі порушення його прав належним способом захисту є звернення з вимогами до особи, якій майно було передано, зокрема про відшкодування завданих збитків, а не витребування майна у добросовісного набувача.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що хоча мотиви суду першої інстанції щодо необхідності оспорення правочинів як передумови для задоволення позову є помилковими, однак сам по собі результат розгляду справи, відмова у задоволенні позову, є правильним, оскільки відсутні передбачені законом підстави для витребування спірного майна у відповідача.
Ураховуючи, що у задоволенні вимог про витребування спірного майна відмовлено з підстав недоведеності обставин, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема, відсутності доказів вибуття майна з володіння позивача поза його волею, похідні вимоги про скасування реєстраційних дій щодо такого майна також не підлягають задоволенню, оскільки не мають самостійного правового значення та безпосередньо залежать від вирішення основної вимоги.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищенаведене судове рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на транспортний засіб, витребування його з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС не порушував прав позивача, є обґрунтованим, оскільки відповідні дії були вчинені у спосіб, у межах повноважень та на підставі закону, а отже самі по собі не можуть бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог.
Оскільки, як убачається з матеріалів справи, перереєстрація спірного транспортного засобу була здійснена 26 жовтня 2023 року територіальним сервісним центром № 4642 на підставі поданих документів, зокрема, договору комісії та договору купівлі-продажу, оформлених суб`єктом господарювання ПП «Деталь Сервіс», а транспортний засіб на даний час обліковується за відповідачем, підстав вважати, що зазначені реєстраційні дії проведені з порушенням вимог чинного законодавства, матеріали справи не містять.
При цьому, колегія суддів ураховує, що органи сервісних центрів МВС здійснюють виключно функції державної реєстрації транспортних засобів, які мають обліковий характер, та не наділені повноваженнями вирішувати спори щодо права власності, перевіряти дійсність правочинів або встановлювати наявність чи відсутність інших правових підстав для відчуження майна.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність правових підстав для покладення на Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС будь-якої відповідальності за можливе порушення прав позивача у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у цій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на таке.
Посилання представника позивача на те, що спірний транспортний засіб вибув із його володіння поза його волею, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Як убачається з установлених судом обставин, транспортний засіб разом із реєстраційними документами був переданий у фактичне користування іншій особі, зокрема, дружині позивача, що саме по собі свідчить про наявність волевиявлення власника на вибуття майна з його фактичного володіння. Та обставина, що позивач, за його твердженням, не мав наміру відчужувати транспортний засіб, не змінює правової оцінки, оскільки вирішальним є саме факт добровільної передачі майна у володіння іншій особі, що виключає можливість застосування положень статті 388 ЦК України щодо витребування майна у добросовісного набувача.
Доводи про те, що підпис у договорі комісії виконаний не позивачем, а іншою особою, і, як наслідок, такий правочин є неукладеним, також не можуть бути підставою для задоволення позову. Наведене, навіть у разі його підтвердження, не спростовує встановленого факту добровільної передачі транспортного засобу та реєстраційних документів у користування іншій особі, яка фактично отримала можливість розпоряджатися таким майном. Відтак саме поведінка позивача як власника зумовила втрату контролю над майном, а ризик подальшого його відчуження покладається на нього як на особу, яка обрала відповідного контрагента.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо недоведеності відповідачем факту набуття майна за відплатним договором. Колегія суддів виходить із презумпції добросовісності набувача, передбаченої цивільним законодавством, а відсутність окремих доказів передачі грошових коштів сама по собі не свідчить про безоплатний характер правочину та не спростовує добросовісності відповідача, з урахуванням сукупності встановлених обставин справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що скасування державної реєстрації транспортного засобу може бути здійснене без попереднього визнання правочину недійсним, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки відповідна вимога є похідною від вирішення питання щодо правомірності володіння спірним майном. Враховуючи, що підстав для витребування майна у відповідача не встановлено, відсутні й правові підстави для втручання у здійснені реєстраційні дії.
Так само безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм права, які регулюють державну реєстрацію, оскільки наведені положення були використані судом першої інстанції не для вирішення спору по суті права власності, а для оцінки повноважень відповідного органу та правової природи реєстраційних дій.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Буліменка Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на транспортний засіб, витребування його з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 24 квітня 2026 року. 

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура