КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 757/33252/25-ц  Головуючий у суді І інстанції: Бусик О.Л.
провадження №22-ц/824/9397/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Ратнікової В.М., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Центральний відділ судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Центральний відділ судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Сквирської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Португальської Республіки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати незаконним переміщення та подальше утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача повернути малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Португальській Республіці за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення; у разі відмови відповідача повертати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Португальської Республіки, передати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дитини до Португальської Республіки за адресою: АДРЕСА_1; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Угорщини на позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Лісабон, Португальська Республіка.
Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Португальській Республіці, що підтверджується копією ідентифікаційного документа з поліклініки від 24.02.2025 року.
Відповідно до інформації, вказаної в поясненнях позивача від 03.06.2025 року, вони познайомився у 2015 році через мобільний додаток, та з того часу вони проживали разом в Португалії без офіційної реєстрації шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася спільна дитина - ОСОБА_6 . Рішенням Західного районного суду міста Лісабон від 02.12.2024 року, визначено порядок виконання батьківських обов`язків позивача та відповідача щодо дитини.
Згідно з інформацією, вказаною у заяві позивача про сприяння поверненню дитини, зазначає, що відповідач 04.02.2025 року без згоди та відома позивача вивезла дитину в Україну.
Відповідач лише 12.02.2025 року повідомила позивача по телефону, що вона віднині буде жити з дитиною в м. Києві. Не погоджуючись із рішенням, прийнятим відповідачкою одноосібно, 13.03.2025 року електронною поштою до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Міністерство юстиції Португальської Республіки надійшла заява позивача від 18.02.2025 року про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання в Португальській Республіці.
17.04.2025 року на підставі заяви позивача, відповідно до пункту 12 Порядку Міністерство юстиції України доручило Управлінню судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернутися до відповідача з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Португальської Республіки.
22.04.2025 року Управлінням на адресу відповідача було направлено лист із повідомленням інформації про надходження заяви батька дитини, а також запропоновано з`явитися до Управління для ознайомлення відповідача з положеннями Конвенції, вирішення питання мирним шляхом, або для отримання згоди на добровільне повернення дитини до Португальської Республіки.
ОСОБА_2 листом від 16.05.2025 року надала письмові пояснення щодо заяви про сприяння повернення дитини до Португальської Республіки, у яких, зокрема, зазначила причини відмови у поверненні дитини до Португалії.
Позивач зазначав, що відповідач одноосібно в порушення його батьківських прав прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання. Своїми діями, зокрема, не повертаючи дитину до постійного місця проживання в Португальську Республіку, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.
06 червня 2025 року Міністерство юстиції Португальської Республіки надіслало Міністерству юстиції України відповідь ОСОБА_5 щодо пояснень матері дитини, у яких позивач вважає, що відповідач неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше протиправне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV.
Вказував, що стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Центральний відділ судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2026 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, но-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» часіини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права піклування до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
У разі встановлення таких обставин згідно із зобов`язаннями за Конвенцією дитину має бути негайно повернуто до держави її постійного місця проживання.
Натомість суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановив жодної з цих обставин.
Оскаржуване рішення не містить аналізу доводів позивача щодо здійснення ним батьківських прав, не наведено мотивів відхилення відповідних доказів, а також відсутній аналіз правового значення рішення компетентного суду Португалії щодо порядку виконання батьківських обов`язків.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення міжнародного договору, який регулює порядок повернення дітей у разі їх незаконного переміщення або утримування. Суд фактично зосередився на оцінці умов проживання дитини в Україні та її адаптації, тоді як такі обставини не є самостійною підставою для відмови у поверненні за відсутності належного встановлення передбачених законом винятків.
Скаржник стверджував, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував належним чином подані ним докази, не забезпечив повної оцінки обставин справи та не приділив достатньої уваги його батьківським правам і питанням безпеки дитини.
11 травня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката адвоката Сікачова Сергія Юрійовича, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Разом з відзивом на апеляційну скаргу, представник відповідача подав клопотання про поновлення пропущених процесуальних строків на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Як на підставу поважності пропущеного строку посилався на те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження у даній справі з копією апеляційної скарги стороною відповідача отримано 23 квітня 2026 року через зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначалось, що відповідачу надається 14-денний строк з дати отримання копії апеляційної скарги на подання відзиву на апеляційну скаргу.
З урахуванням положеннь ч. 1 ст. 123 ЦПК України, процесуальний строк на подання відзиву закінчується 07 травня 2026 року.
Серед підстав, які слугують для поновлення строків для подання відзиву, представник відповідача посилався на те, що єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система в період з дати отримання апеляційної скарги працювала дуже нестабільно, а іноді взагалі не працювала. Це було 23.04.2026 року, з 30.04.2026 року по 01.05.2026 року включно, 04.05.2026 року і з 08.05.2026 року по 09.05.2026 року. Це підтверджується повідомленнями, що є на веб-сайті ДП «Інформаційні судові системи» (а.с. 23-23 зворот том 3).
Крім того, представник відповідача зазначав на необхідність надено опрацювати апеляційну скаргу, рішення, матеріали справи, психологічне дослідження та практику ЄСПЛ. Справа стосується малолітньої дитини-громадянина України, тому формалізм не може переважати її найкращі інтереси. Відзив не затягує розгляд, не порушує прав скаржника, але забезпечує змагальність.
Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві на апеляційну скаргу обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику відповідача для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача посилався на те, що скаржник в апеляційній скарзі зазначав про те, що суд першої інстанції нібито не надав належної правової оцінки факту незаконного переміщення дитини та не встановив усіх елементів, передбачених ст. 3 Конвенції 1980 року. Водночас, на переконання представника відповідача, навіть у разі формального встановлення незаконності переміщення дитини, Конвенція 1980 року не передбачає автоматичного повернення дитини.
Вважає помилковим твердження скаржника про те, що встановлення факту переміщення автоматично зумовлює обов`язок суду постановити рішення про повернення дитини.
Також представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції неправомірно поклав в основу рішення обставини адаптації дитини до життя в Україні. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції не обмежився лише констатацією факту адаптації дитини, судом було встановлено: проживання дитини у стабільному та безпечному середовищі; належні умови проживання; забезпечення дитини медични обслуговуванням; відвідування дитиною дитячого закладу; тісний психологічний стан дитини; ризик негативного впливу примусового повернення на психіку дитини; негативні наслідки для дитини від спілкування з батько, про що зазначено в акті огляду.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача зазначав зокрема про те, що примусове вилучення малолітньої дитини із середовища, яке вона сприймає як безпечне, стабільне та комфортне, та її повернення у конфліктне середовище між батьками створює реальний ризик психічної травматизації дитини.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач з дитиною проживають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання дитини в Україні створені належні умови, що підтверджує акт обстеження умов проживання від 24 липня 2025 року. Дитина відвідує дитячий навчальний заклад відповідно до її віку, отримує належне медичне та побутове забезпечення, тобто вона прижилася у новому середовищі, адаптована до соціального оточення та сім`ї. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Португальської Республіки є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч.1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання буде порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не вважається необхідним у демократичному суспільстві (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (пункт 51)).
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією. Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах (стаття 1 Конвенції 1980 року).
Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання (частина перша статті 3 Конвенції 1980 року).
Для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції 1980 року); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням прав піклування про дитину згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював ці права до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції 1980 року).
Частина друга статті 12, частини перша, друга статті 13 і стаття 20 Конвенції 1980 року визначають вичерпний перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання:
Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частини перша та друга статті 12 Конвенції 1980 року).
Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частини перша та друга статті 13 Конвенції 1980 року).
У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 18, частина перша статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції 1980 року (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою.
Стаття 8 Конвенції 1950 року покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (пункт 31)).
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 334/5244/23 (провадження № 61-1532св24).
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Лісабон, округу Лісабон Португальської Республіки у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 народилася дитина, ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 2022 року, виданим 25 липня 2022 року Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лісабон (том 2, а.с. 84).
Як повідомляє позивач, у лютому 2025 року відповідачка без згоди батька дитини (позивача) вивезла дитину в Україну.
Відповідно до довідки, виданої Посольством України в Португальській Республіці № 10 про реєстрацію особи громадянином України від 29 січня 2025 року встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з рішенням Посольства України в Португальській Республіці від 29 січня 2025 року, набула громадянства України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України, зазначена особа є громадянкою України з 10 липня 2022 року (том. 1, а.с. 207).
Судом встановлено, що на момент виїзду з Португалії громадянка України малолітня ОСОБА_6 обмежень щодо виїзду з країни не мала, також таких обмежень не мала її законний представник - мати. Рішень суду щодо встановлення виключної опіки за батьком - позивачем у справі на момент переміщення в Україну також не надано стороною позивача. 
Також судом встановлено, що опіку фактичну над малолітньою дитиною ОСОБА_8 здійснювала її мати, оскільки вони проживали разом. Батьком малолітньої ОСОБА_9 проживав окремо, в шлюбі з відповідачкою не перебував на момент переміщення та до цього.
Актом про проведення оцінки рівня безпеки дитини від 24 липня 2025 року встановлено, що для виховання та проживання дитини створені усі належні умови.
Згідно висновку органу опіки та піклування Сквирської міської ради, який затверджений рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради від 13 листопада 2025 року за № 8/25 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю (а.с. 88-89 том 2).
Відповідно до Витягу з реєстру територіального громади від 15.12.2025 року встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15 грудня 2025 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 117 том 2).
За результатами психологічного дослідження Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного Інституту Глибокої Психіатрії від 23 грудня 2025 року на звернення ОСОБА_10 встановлено, що дитина сприймає своє місце проживання в Україні для себе і своєї сім`ї, як постійне і комфортне середовище, що підтверджується її поведінкою, емоційними реакціями та результатами спостереження; у дитини немає проблем із адаптацією за місцем проживання, оскільки ОСОБА_11 демонструє позитивний настрій, емоційно врівноважена, відкрита до спілкування, що свідчить про позитивне сприйняття середовища. Тому існує ризик того, що повернення до Португальської Республіки завдасть шкоди психіці дитини (а.с. 99-115 том 2).
На час перегляду справи судом апеляційної інстанції дитині виповнилось три роки і одинадцять місяців. Дитина вже прижилася у новому середовищі, в якому знаходиться з лютого 2025 року.
За твердженням відповідачки, позивач і відповідач познайомились у 2015 році і згодом почали разом проживати однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. З кінця 2024 року відносини між позивачем і відповідачем розладналися, це негативно сказувалось на дитині. Позивач почав проявляти деспотизм у сім`ї, зі слів відповідачки, він застосовував до позивачки фізичну силу, побої, часто кричав на дитину. Також зі слів позивачки, така неприпустима поведінка щодо неї і дитини вітається родиною відповідача. У зв`язку з чим, відповідачка вирішила почати проживати окремо, оскільки переживала за своє життя і здоров`я та за життя і здоров`я дитини. З тих пір сторони по справі, не ведуть спільного господарства та спільно не проживають (вказані обставини зазначені у відзиві на позовну заяву, а.с. 125-132 том 1).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки така відмова ґрунтується на приписах Конвенції 1980 року, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Один із таких випадків є у пункті «b» частини першої статті 13 цієї Конвенції. Тому за змістом пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року втручання у право позивача є таким, що встановлене законом (Конвенцією 1980 року), який характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику завдання їй фізичного чи психічного насильства у разі повернення.
Пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема, для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти як найкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип як найкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). Тому захист здоров`я дитини та якнайкраще забезпечення її інтересів є легітимними цілями для відмови у задоволенні відповідного позову.
Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини та визначені у Конвенції 1980 року. Зокрема тоді, коли існує зазначений вище ризик (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). 
Також суд апеляційної інстанції наголошує на наявності висновку за результатами психологічного дослідження на звернення ОСОБА_2 , в якому поміж іншого зазначено про те, що дитина ( ОСОБА_6 ) сприймає своє місце проживання в Україні для себе та своєї сім`ї, як постійне і комфортне середовище, а за умови примусового повернення дитини до Португальської Республіки буде завдано шкоду психіці дитини.
З огляду на наведені чинники відмова у задоволенні позову ОСОБА_1 є пропорційною цілям захисту здоров`я, прав і свобод дитини та не є надмірним тягарем для позивача. Зважуючи на конкуруючі приватні інтереси стороні, суд надає перевагу інтересам дитини.
Суд також, наголошує, що рішення у цій справі не позбавляє позивача, батька малолітньої дитини, приймати участь у її вихованні, матеріальному утриманні та духовному розвитку.
З приводу доводів апеляційної скарги про нібито порушення прав батька малолітньої дитини, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки рішення суду усправі про повернення дитини до держави її постійного проживання (Республіки Португалії) повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини. Суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, при вирішенні спору врахував сімейну ситуацію подружжя, ряд факторів емоційного характеру, дослідив надані докази, та надав розумну оцінку балансу інтересів сторін в світлі якнайкращого врахування, в першу чергу, інтересів дитини. При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що відсутні будь-які перешкоди участі позивача, як батька дитини, у житті доньки та відвідування її за місцем проживання дитини.
Доводи апеляційної скарги про повернення дитини до Португалії не є порушенням її інтерсів, а навпаки забезпечить реалізацію її права на виховання обома батьками, суд апеляційної інстанції відхиляє, так як у справі, яка переглядається встановлено, що дитина проживає в Україні разом з матір`ю більше одного року і повернення її до Республіки Португалії, враховуючи її вік, емоційний стан, рівень розумового розвитку на цей час є недоцільним, так як завдасть дитині психічної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про не з`ясування всіх обставин справи, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки в суді апеляційної інстанції встановлені всі обставини справи з пояснень сторін та їх представників, щодо проживання дитини, відсутності заборон та спорів між законними представниками малолітньої дитини щодо опіки на час переміщення, та порушення прав опікунів.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив докази, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Центральний відділ судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «29» червня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді В.М. Ратнікова

С.Г. Музичко