ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/5743/22 
Номер провадження 22-ц/816/299/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Суми 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року у складі судді Катрич О.М., ухвалене в м. Суми, повний текст складено 24 лютого 2025 року, 
в цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Суми до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовою квартирою, їх виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 12 квітня 2010 року ОСОБА_1 був виданий ордер № 1495 від на вселення у квартиру за адресою АДРЕСА_1 для нього та членів його сім`ї (дружини ОСОБА_2 , сина ОСОБА_3 і дочки ОСОБА_3 ). Вказана квартира відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та обліковується в КЕВ м. Суми. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 листопада 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно з довідкою про склад сім`ї та витягу з реєстру територіальної громади у вищезазначеній квартирі зареєстровані вказані особи. Тобто, в службовій квартирі зареєстрований військовослужбовець ОСОБА_1 , його колишня дружина та двоє повнолітніх дітей. 
У Квартирно-експлуатаційному відділі м. Суми проводилась робота з вивільнення службових квартир, що безпідставно утримуються військовослужбовцями Збройних Сил України, які вибули зі списків військових частин Сумського гарнізону до інших гарнізонів та не виконали вимоги пункту 23 розділу IV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 31 липня 2018 року № 380. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, на підставі вищевказаних спеціальних нормативно- правових актів, що визначають основні положення реалізації конституційного права саме військовослужбовців на житло за рахунок фонду оборонного відомства та регулюють відносини, що виникають у зв`язку із забезпеченням військовослужбовців службовим житлом на час проходження служби, а також порядок вивільнення фонду службового житла оборонного відомства після розірвання шлюбу колишніми членами сім`ї військовослужбовця, колишня дружина та повнолітні діти відповідача мають звільнити службове житло. Вирішення спору необхідне для використання цієї квартири за призначенням та забезпечення військовослужбовців та членів їхніх сімей, які не забезпечені житлом або потребують його поліпшення в першочерговому порядку. Нагальна суспільна необхідності для виселення відповідачів обґрунтована тим, що існує черга військовослужбовців, які претендують на заселення у службове житло. Вважає, що відповідачі втратили право користування службовим житловим приміщенням у зв`язку з тривалою, з листопада 2018 року, відсутністю за місцем реєстрації ОСОБА_1 , а інші відповідачі є колишніми членами сім`ї військовослужбовця та не мають відношення до військової служби, крім того не сплачують за комунальні послуги та не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення. Вищезазначені обставини створюють перешкоди повно і незаперечно здійснювати свої права Міноборони у користуванні і розпорядженні службовим майном.
Просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , та виселити їх без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми відмовлено за необґрунтованістю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що у зв`язку з розлученням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , звільненням останнім службової квартири та вибуттям на службу до іншого гарнізону, відповідачі втратили право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , в наслідок чого виникає обов`язок щодо звільнення цієї квартири. 
Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що зайняття службової квартири, яка належить на праві власності державі в особі Міністерства оборони України, після звільнення ОСОБА_1 службового житла, а в подальшому і вибуття ним зі списків військової частини для проходження служби в іншому гарнізоні, порушує права власності на дану квартиру, оскільки порушує правомочність користування на розпорядження своєю власністю. 
Відповідачами у визначений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про слухання справи в його відсутність, тому колегія суддів вважає за необхідне слухати справу у відсутність не з`явившихся осіб. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на засіданні житлової комісії Сумського гарнізону у лютому 2010 року було вирішено для постійного проживання без зняття з квартирного обліку за адресою: АДРЕСА_3 розподілити 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , площею 124,14 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., майору ОСОБА_1 на склад сім`ї 4 особи (він, дружина – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_3 та дочка – ОСОБА_3 ) (т.1, а.с. 36). 
12 квітня 2010 року на підставі рішення виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 177 від 06 квітня 2010 року, видано ОСОБА_1 з сім`єю із 4 –х осіб –дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_3 та доньці ОСОБА_3 ордер на житлове приміщення № 1495, а саме квартиру АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 32, 128-129). 
Згідно з витягом з протоколу №2 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03 березня 2010 року, було вирішено, у зв`язку з отриманням службової квартири від Державної іпотечної установи майором ОСОБА_1 складом сім`ї 4 особи, за адресою: АДРЕСА_3 , вважати таким, що отримав службове житло для проживання без зняття з квартирного обліку (т.1, а.с. 37-38).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованої 22 липня 2022 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_4 є Держава в особі Міністерства оборони України ( т.1, а.с. 27-28).
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вищезазначеній квартирі з 28 січня 2010 року, а відповідачка ОСОБА_2 з 28 квітня 2010 року (т.1, а.с. 33-35, 51-54). 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (т.1, а.с. 39-40).
З акту щодо встановлення факту проживання військовослужбовців за адресами: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , затвердженого начальником квартирно-експлуатаційного відділу м. Суми О. Клименком, слідує, що у присутності голови комісії працівника ЗСУ ОСОБА_5 , членів комісії: представника ІНФОРМАЦІЯ_2 майора ОСОБА_6 , представника НДЦ РВіА капітана Андрухова Д., представників Сумського ЗВ ВСП молодшого сержанта Сургуча Є. та старшого сержанта Грині В. було виявлено, що вищезгадані квартири зачинені, двері представникам не відкрили. За адресою АДРЕСА_1 зі слів військовослужбовця ОСОБА_7 проживає його колишня дружина та їх повнолітні діти. Сам ОСОБА_8 звільнив службову квартиру від особистих речей та не проживає у ній, що встановлено судом ще 02 листопада 2018 року. Зазначається, що ОСОБА_9 завжди наполягала на подальшому проживанні у службовій квартирі МОУ, неодноразово відмовлялася вивільнити квартиру, у телефонному режимі на зв`язок не виходила (т.1, а.с. 41). 
Листом від 03 червня 2020 року № 1083 начальник КЕВ м. Суми Клименко О. звернувся до заступника військового прокурора Сумського гарнізону Центрального регіону України Парфьонову І., в якому зазначено, що КЕВ м. Суми було доручено житловій комісії гарнізону переглянути житлову справу ОСОБА_1 та доцільність використання ним службового житла у зв`язку із зміною складу сім`ї (т.1, а.с. 42-43) Такі листи були направлені і військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с. 44-47) 
Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не зареєстровано право власності на нерухоме майно (т.1, а.с.82-84).
ОСОБА_4 є особою з інвалідністю з дитинства (т.1, а.с.85-86).
Згідно наданої інформації від 20 грудня 2022 року та від 09 січня 2023 року підполковник ОСОБА_1 з 01 серпня 1995 року по теперішній час проходить військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника відділу військового обліку, бронювання та впровадження ЄДР військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 , являється військовослужбовцем Збройних Сил України, що залучений до виконання завдань щодо відсічі збройної агресії російської федерації (т.1, а.с. 148-149). 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 14 червня 2023 року №187 (т.1, а.с. 193) підполковника ОСОБА_1 начальника відділу військового обліку, бронювання та впровадження ЄДР військовозобов`язаних сектору мобілізаційно-оборонної роботи ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначеного наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 08 червня 2023 року №525 на посаду старшого офіцера відділу супроводження кар`єри офіцерів кадрового центру сухопутних військ, вважати таким, що 14 червня 2023 року справи на посаду здав та вибув до нового місця служби в м. Київ. З 14 червня 2023 року його виключено із списків особового складу, знято із всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 з котлового забезпечення знято з 15 червня 2023 року та видано продовольчий атестат. 
Вислуга років у Збройних Силах України станом на 14 червня 2023 року становить: календарна – 27 років 10 місяців 13 днів, загальна – 28 років, 4 місяці і 13 днів. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, несе службу під час воєнного стану на території України, стаж військової служби більше 10 років, інше житло відсутнє. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 вселилися в спірну квартиру на законних підставах, проживають там тривалий період, іншого житла у власності не мають. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до ст. 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 118 ЖК України (тут і далі в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За правилами ч 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Аналіз змісту статті 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 607/19247/21 (провадження № 61-8714св24)).
У частині першій статті 122 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Згідно зі ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.
У статті 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з абз. 3 та 4 п. 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.
У пункті 20 Порядку № 1081 передбачено, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання.
Системний аналіз положень Порядку № 1081 дає підстави стверджувати, що у військовослужбовця та членів його сім`ї обов`язок звільнити службове житлове приміщення виникає у разі забезпечення їх житлом для постійного проживання. В іншому випадку військовослужбовці та члени їх сімей підлягають виселенню з підстав, установлених законом.
За змістом статей 48, 118, 119, 124 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.
У справі, що переглядається, встановлено, що спірну квартиру рішенням житлової комісії Сумського гарнізону було розподілено як службову (без зняття з квартирного обліку) ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, в спірній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає в ній, з 14 червня 2023 року вибув із списків особового складу  ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого проходження служби в АДРЕСА_7 . 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо втрати відповідачем ОСОБА_1 права користування спірною квартирою, колегія суддів вважає зазначити наступне. 
У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 465/7432/16-ц (провадження № 61-12546св21) зроблено висновок: «Апеляційний суд, встановивши наявність визначених статтею 125 ЖК Української РСР виключень можливості виселення осіб зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, врахувавши надзвичайну тривалість зв`язку відповідачів зі спірним приміщенням як єдиним їх житлом, з огляду на повернення ОСОБА_1 після звільнення у запас до міста Львова та подальше перебування його на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 , оцінивши в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення».
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 502/386/18 (провадження № 61-8602св23) касаційний суд погодився з висновками апеляційного суду про відмову у позові про виселення військовослужбовця, що вибув для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини, з урахуванням того, що загальна військова вислуга відповідача становила 24 роки та за місцем проходження служби службовою або постійною житловою площею не забезпечувався.
Гарантії, визначені у статті 125 ЖК України, не передбачають виселення військовослужбовця без надання іншого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 369/15318/20).
Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців, які перебували на військовій службі не менш як десять років (постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/11474/17 (провадження № 61-10088св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 583/3467/18 (провадження № 61-17722св19)).
ОСОБА_1 має більше десяти років безперервного військового стажу (без пільгових), а тому в силу ст. 125 ЖК України він не можу бути виселений із службового житла без надання іншого житла. 
Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 за місцем проходження служби забезпечений житлом або отримання ним компенсації за найм (піднайм) житла.
Вибуття до іншого місця служби та відсутність відповідача за місцем реєстрації, не є підставою для його виселення із службового житла за відсутності доказів наявності іншого постійного або службового житла. 
До подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 19 листопада 2025 року у справі №591/3807/22.
З урахуванням того, що суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи та належно оцінив докази за позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , правильно виснувавши про відсутність підстав для позбавлення його права користування спірною квартирою.
Колегія суддів погоджується також із рішенням суду в частині вирішення позову про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . 
За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 40).
Як уже зазначалося, службова квартира  АДРЕСА_4 була надана в користування ОСОБА_1 із сім`єю у складі дружини ОСОБА_2 та дітей – ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з 2010 року і по день ухвалення оскаржуваного рішення проживаються у вказаній квартирі. 
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи (постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 761/21838/16-ц, від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21).
Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року у справі №591/3807/22 виснував, що той факт, що абзац четвертий пункту 25 розділу IV Інструкції № 380 передбачає, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення «колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу)», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла цих членів сім`ї у формі такого втручання держави, як визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц (провадження № 61-5868св19), на яку посилаються заявниці у касаційній скарзі, від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21 (провадження № 61-9859св21), від 10 березня 2025 року у справі № 359/10101/20 (провадження № 61-9577св23)
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц, суди, зокрема, виснували про те, що відповідачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт непроживання чоловіка відповідача у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх. Хоча відповідачка втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, проте пропорційність її виселення без надання іншого житлового приміщення суди першої й апеляційної інстанцій не встановили.
ЄСПЛ у рішенні від 17 травня 2018 року у справі «Sadovyakv. Ukraine» (заява № 17365/14, пункти 32-35) зазначив, що коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; те, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами, те, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам собою є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звернув увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі був готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу були відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знайшов підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, суд дійшов висновку, що було порушення статті 8 Конвенції.
У справі, що переглядається, встановлено, що відповідачі вселилися до спірної квартири на підставі спеціального ордера, що позивач не оспорює.
Отже, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння та користування майном як члени сім`ї військовослужбовця.
У матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 іншого житла на час подання позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення.
Тобто відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки зі спірною службовою квартирою, яка є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
Натомість позивач, діючи з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, не довів пропорційності цій меті виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачок як колишніх членів сім`ї військовослужбовця, наявність в яких іншого житла суди не встановили.
За встановлених обставин справи та вимог закону, врахувавши баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява №25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява №27013/07, пункт 156), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Суми залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Щербаченко