ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1897/26 Справа № 201/5418/24  Провадження №22-ц/803/2355/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року та на додаткове рішення суду від 16 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» треті особи – Акціонерне товариство «Акціонерний банк «РадаБанк», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та усунення перешкод в користуванні майном, закриття розділу про державну реєстрацію права власності (суддя першої інстанції Наумова О.С., повні тексти рішень складено 02 та 21 жовтня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

13 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» треті особи – Акціонерне товариство «Акціонерний банк «РадаБанк», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та усунення перешкод в користуванні майном, закриття розділу про державну реєстрацію права власності, в якому просила:
витребувати у ТОВ «Вовкрум» на користь ОСОБА_3 нерухоме майно - нежитлове приміщення № 102 загальною площею 194, 1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 2727497912020) частково, а саме: №9 приміщення-5,0 кв.м., №10 приміщення-7,9 кв.м., №11 приміщення-9,0 кв.м., №12 приміщення-5,5 кв.м., №13 приміщення-17,4 кв.м., №14 приміщення-5,1 кв.м., №15 приміщення-27,2 кв.м., №16 приміщення-2,9 кв.м., №17 приміщення-25,50 кв.м., які раніше були нежитловим приміщенням № 103, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 595820012101), яке фактично є нежитловим приміщенням № 201, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ 765470412101);
скасувати державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» припиненням такого речового права та із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на: нежитлове приміщення № 102, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2727497912020;
усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 нежитловим приміщенням № 201, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке фактично співпадає з нежитловим приміщенням № 102 загальною площею 194, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в частині: №9 приміщення-5,0 кв.м., №10 приміщення-7,9 кв.м., №11 приміщення-9,0 кв.м., №12 приміщення-5,5 кв.м., №13 приміщення-17,4 кв.м., №14 приміщення-5,1 кв.м., №15 приміщення-27,2 кв.м., №16 приміщення-2,9 кв.м., №17 приміщення-25,50 кв.м. (які раніше були нежитловим приміщенням № 103) шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» зняти решітчасті загородження, встановлені на нежитловому приміщенні № 201, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; передати їй ключі від нежитловому приміщенні № 201, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а також розірвати договори з надання послуг з охорони нежитлового приміщення № 102, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» (код ЄДРПОУ 44670832) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нерухоме майно - нежитлове приміщення № 102 загальною площею 194, 1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 2727497912020) частково, а саме: № 9 приміщення - 5,0 кв.м, №10 приміщення - 7,9 кв.м, №11 приміщення - 9,0 кв.м, №12 приміщення - 5,5 кв.м, №13 приміщення - 17,4 кв.м, №14 приміщення - 5,1 кв.м, №15 приміщення - 27,2 кв.м, №16 приміщення - 2,9 кв.м, №17 приміщення - 25,50 кв.м, які раніше були нежитловим приміщенням № 103, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 595820012101), яке фактично є нежитловим приміщенням № 201, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ 765470412101).
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» (код ЄДРПОУ 44670832) з припиненням такого речового права та із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на: нежитлове приміщення № 102, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2727497912020.
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитловим приміщенням № 201, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , яке фактично співпадає з нежитловим приміщенням № 102 загальною площею 194, 1 кв.м, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 в частині: №9 приміщення - 5,0 кв.м, №10 приміщення - 7,9 кв.м, №11 приміщення - 9,0 кв.м, №12 приміщення-5,5 кв.м, №13 приміщення - 17,4 кв.м, №14 приміщення - 5,1 кв.м, №15 приміщення - 27,2 кв.м, №16 приміщення - 2,9 кв.м, №17 приміщення - 25,50 кв.м. (які раніше були нежитловим приміщенням № 103) шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» (код ЄДРПОУ 44670832) демонтувати решітчасті загородження, встановлені на нежитловому приміщенні № 201, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; передати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ключі від нежитловому приміщенні № 201, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн, витрати за проведення експертизи у розмірі 39 856,84 грн та витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 9223,68 грн, а всього 99 080,52 грн.
Із вказаними рішеннями суду не погодився представник ТОВ «Вовкрум» - Лебідь О.П., та подав апеляційні скарги, в яких зазначив, що вони ухваленні з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів та обставин справи.
Скарги мотивує тим, що результати аукціонів з продажу нежитлових приміщень №№ 101, 102, 103 за адресою: АДРЕСА_1 ані ОСОБА_2 , ані будь – якою іншою особою в судовому порядку оскаржені не були, недійсними в такому порядку не визнавались. Будь які судові рішення з цього приводу у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельної фірми «ДОМОБУД», в межах наданих йому законодавством повноважень, у законний спосіб було сформовано ліквідаційну масу банкрута, до якої увійшли вказані вище нежитлові приміщення у зазначеному складі та визначеному місці розташування, та які були в подальшому реалізовані під час відкритих торгів з продажу майна банкрута - ТОВ ПБФ «ДОМОБУД».
ТОВ «ВОВКРУМ» на законних підставах набуло права власності, зокрема, на об`єктний комплекс приміщень 102 та 103 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2727497912020. Станом на теперішній час будь-яких рішень про введення об`єкту нерухомості в експлуатацію за адресою Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Космічна, будинок 9А, секція 3, 4 не приймалось;
Позивачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «ФОКС-ЛАЙФ» та ОСОБА_4 знали чи могли знати про порушення порядку реалізації майна або знали чи могли знати про набуття продавцем майна нібито всупереч закону, зокрема, були пов`язаною із продавцем особою.
Наголошує на тому, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні відомості щодо будь-яких спорів між ОСОБА_2 та ліквідатором ТОВ ПБФ «ДОМОБУД» з приводу об`єктів нерухомого майна, включених до ліквідаційної маси банкрута, зокрема, відсутні судові рішення по справі №2-11063/10, що слухалась у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська за її позовом.
ОСОБА_1 не доведено у межах даної справи того, що торги були проведені незаконно, із порушенням порядку, а як переможці аукціону, так і відповідач в цій справі – ТОВ «ВОВКРУМ» є недобросовісними.
Вказує на те, що строк позовної давності за позовними вимогами про витребування від ТОВ «ВОВКРУМ» об`єктного комплексу приміщень 102 та 103 розпочав свій перебіг з 13.03.2015 року (здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно переможцями проведених ліквідатором ТОВ ПБФ «ДОМОБУД» аукціонів з продажу майна банкрута) та, відповідно закінчився 13.03.2018 року.
На підтвердження оплати Позивачем отриманих послуг професійної правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги б/н від 02.05.2024, укладеним між адвокатом Карчагіним Сергієм Володимировичем та клієнтом - ОСОБА_1 , представником Позивача надані копії фіскальних чеків ФН 2333578712/ВН 352 від 02.05.2024 на суму 47 000,00 грн та ФН 2337485699/ВН 357 від 03.05.2024 на суму 33 000,00 грн, відповідно до змісту яких отримувачем грошових коштів є Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 .
Представник ТОВ «Вовкрум» - Лебідь О.П., просив рішення Соборного районного м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року просив скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про стягнення судових витрат у розмірі 50 000,00 грн. або зменшити такі витрат до 3 000 грн.
Від представника ОСОБА_1 – Карчагіна С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що подвійна державна реєстрація на один і той самий об`єкт нерухомого майна не може існувати, адже у майна не може одночасно бути два різних власника, оскільки це створюватиме перешкоди у користуванні майном. Саме через це і виник справ, адже позивач не змогла потрапити до придбаного нею приміщення через те, що відповідач, який вважає себе власником цього ж приміщення, створює перешкоди їй.
З 2010 року право власності було зареєстровано в порядку, визначеному законодавством на той час. При цьому, нежитлові приміщення № 102, 103 вперше з`явились у справі про банкрутство та були реалізовані на аукціоні у березні 2015 року, тобто через 5 років після того, як право власності на цей же об`єкт вже було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення суду, обидва нежитлових приміщення фактично є одним і тим самим приміщенням, та при цьому право власності на об`єкт, набутий позивачем, виникло значно раніше, ніж у відповідача. Тобто, на момент реалізації нерухомого майна на аукціоні це майно не могло вже належати банкруту.
Заявлені позивачем витрати є спів мірними зі складністю справи. Дана справа відрізняється від звичайних справ про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки в межах даної справи виникла ситуація, коли фактично один об`єкт нерухомого майна має дві різні реєстрації в ДРРПНМ та відповідно двох різних власників. Отже, для вирішення даного спору необхідно було не просто подати позов про витребування майна у відповідача, а довести, що у відповідача, який також є власником того самого об`єкта нерухомого майна, що і позивач, але з іншим номером у ДРРПНМ, можна витребувати об`єкт нерухомого майна, оскільки право власності на цей же об`єкт із іншим реєстраційним номером у позивач виникли раніше, та довести, що обидва об`єкти по суті є одним і тим самим об`єктом.
ОСОБА_5 просив оскаржувані рішення суду від 02 та 16 жовтня 2025 року залишити без змін та стягнути з ТОВ «Вовкрум» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 30 000,00 грн.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив судові рішення залишити без змін.
Представник ТОВ «Вовкрум» - Лебідь О.П., у судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг, проси задовольнити їх у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає залишенню без задоволення, а скарга на додаткове рішення суду підлягає частковому задоволенню з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2010 року по справі № 2-11063/10 (а.с. 17 – 19 т. 1), встановлено, що 01.03.2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ ПБФ «Домобуд» укладено договір № 2 про дольову участь у будівництві приміщення комерційного призначення в житловому будинку по АДРЕСА_3 , будівельною площею 106,63 кв.м.
22.04.2010 року між цими ж сторонами підписаний акт приминання-передачі нежитлового приміщення.
15.06.2010 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , загальна площа приміщення склала 107,0 кв.м.
ОСОБА_2 звернулася до суду із вимогами до ТОВ ПБФ «Домобуд» про визнання права власності. Вказаним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2010 року по справі № 2-11063/10 за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення № 201 у цокольному поверсі житлового будинку (літ А-11,12/секція 3) по АДРЕСА_5 , загальна площа приміщення склала 107,0 кв.м.
На підставі рішення суду 03.09.2010 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення № 201 у цокольному поверсі житлового будинку (літ А-11,12/секція 3) по АДРЕСА_5 , що підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 21 т. 1).
03.11.2015 року відомості про державну реєстрацію було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2015 року (а.с. 22-23 т. 1).
Як видно із наданого суду листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 06.06.2024 року № 6522 щодо надання копій документів інвентаризаційної справи, то в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 року містяться відомості, що реєстрація права власності КП «ДМБТІ» на нежитлове приміщення № 201 (цокольний поверх) за адресою: АДРЕСА_2 була проведена 03.09.2010 року за ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2010 року та Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2010 року, за реєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 31403102.
Нежитлові приміщення з № 102 та № 103 згідно інвентаризаційної справи на житловий будинок літ.А-11,12 за адресою АДРЕСА_1 не значаться, а відповідно і реєстрація права власності станом на 31.12.2012 року на зазначені приміщення КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась.
Відносно надання інформації/копій документів, щодо нежитлових приміщень, які знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку літ.А-11,12 за вищезазначеною адресою надаємо з інвентаризаційної справи копію поверхового плану цокольного поверху на якому зазначено номери нежитлових приміщень тому просимо уточнити яку саме інформацію та копію документів необхідно надати суду з інвентаризаційних справ заведених на відповідні нежитлові приміщення, так як виготовити повні копії інвентаризаційних справ КП “ДМБТІ” ДМР не має технічної можливості (а.с. 131 т. 1).
01.02.2022 року ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_1 , на підставі якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 нежиле приміщення № 201 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24 – 26 т. 1).
Того ж дня, а саме, 01.02.2022 року ОСОБА_2 передала в іпотеку АТ «Акціонерний Банк «РадаБанк» вказане приміщення у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01.02.2022 року № 113622/ФКР/16, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який містить інформацію про іпотечне обтяження, зареєстроване 01.02.2022 року (а.с. 28 т. 1).
З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2010 року порушено провадження у справі № Б3/160-10 за заявою ЗАТ «Будіндустрія» до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю проектно-будівельна фірма «Домобуд» про визнання банкрутом.
Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2011 року ТОВ ПБФ «Домобуд» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура.
У межах справи про банкрутство 02.10.2013 року ОСОБА_7 зверталася зі скаргою на дії ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд» арбітражного керуючого Чабан Я.І., в якій просила суд:
визнати незаконними дії ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд» арбітражного керуючого Чабан Я.І. щодо віднесення до ліквідаційної маси ТОВ ПБФ «Домобуд» майнових активів, належних на праві власності ОСОБА_7 , а саме, гаражного боксу № НОМЕР_2 загальною площею 20,0 м.кв. у складі об`єкту незавершеного будівництва за проектом автогаражний комплекс, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 ;
визнати незаконними дії ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд» арбітражного керуючого Чабан Я.І. щодо продажу 30.08.2013 року на відкритих торгах (аукціоні) майнових активів, належних на праві власності ОСОБА_7 , а саме гаражного боксу № НОМЕР_2 загальною площею 20,0 м.кв. у складі об`єкту незавершеного будівництва за проектом автогаражний комплекс, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 .
за неналежне виконання обов`язків арбітражного керуючого, передбачених нормами Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», застосувати до ліквідатора ТОВ ПБФ "Домобуд" арбітражного керуючого Чабан Я.І. наслідки, визначені ст. 3-1 цього Закону.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2013 року відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні клопотання від 29.08.2013 та у задоволенні скарги на дії ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд» арбітражного керуючого Чабана Я.І. від 02.10.2013 року.
Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_7 у встановлений законодавством строк (ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») не звернулася до господарського суду із письмовою заявою з вимогами до боржника, отже не є кредитором ТОВ ПБФ «Домобуд» у розумінні Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також ОСОБА_7 не надала належні докази набуття права власності на гаражний бокс № НОМЕР_2 .
Стосовно клопотання ОСОБА_7 про заборону проведення аукціону з продажу майна, що належить банкруту ТОВ ПБФ «Домобуд», в частині продажу автогаражного комплексу, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Космічна,9Б, складовою частиною якого є належний на праві власності гаражний бокс № НОМЕР_2 , то аукціон з продажу майна банкрута відбувся 13.09.2013 року, суддя вийшов з відпустки 16.09.2013 року, отже розгляд клопотання в цій частині є недоцільним.
З вищенаведеного, господарський суд вважав за необхідне відмовити в задоволенні клопотання в частині зобов`язання ліквідатора виключити з ліквідаційної маси банкрута - ТОВ ПБФ «Домобуд» нерухоме майно, а саме автогаражний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , складовою частиною якого є належний ОСОБА_7 на праві власності гаражний бокс № НОМЕР_2 , як таке, що не є власністю банкрута та скарги в частині визнання незаконними дій ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд» арбітражного керуючого Чабан Я.І. щодо віднесення до ліквідаційної маси ТОВ ПБФ «Домобуд» майнових активів, належних на праві власності ОСОБА_7 , а саме, гаражного боксу № НОМЕР_2 загальною площею 20,0 м.кв. у складі об`єкту незавершеного будівництва за проектом автогаражний комплекс, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки ОСОБА_7 не доказала документально, що у неї існує право власності на гаражний бокс № НОМЕР_2 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2024 року затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора ТОВ ПБФ «Домобуд». Ліквідовано юридичну особу - ТОВ ПБФ «Домобуд».
З видно зі змісту ухвали, 27.05.2017 року відбулось засідання комітету кредиторів з розгляду питання щодо виключення з ліквідаційної маси банкрута об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_6 , у зв`язку із його фактичною відсутністю. Зокрема, ліквідатор повідомив комітет кредиторів про те, що дане майно належить на праві власності ТОВ ПБФ «Домобуд» відповідно до відомостей з Державного реєстру правочинів (станом на 2013 рік), на підставі чого воно і було включено до складу ліквідаційної маси.
Проте, під час виїзду на місцевість, здійсненого ліквідатором ОСОБА_8 та представником голови комітету кредиторів адвокатом Венською О.О. за місцем знаходження об`єкту нерухомого майна домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 , було встановлено, що вказане домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 фактично відсутнє. Проте, замість нього на даній земельній ділянці знаходиться наступний об`єкт нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва за проектом автогаражний кооператив, який має адресу: АДРЕСА_7 .
Даний об`єкт нерухомого майна (автогаражний кооператив, який має адресу: АДРЕСА_7 ) увійшов до ліквідаційної маси та був реалізований на відкритих торгах. Таким чином, у травні 2017 року комітет кредиторів прийняв рішення про виключення об`єкту нерухомого майна (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 , з земельною ділянкою 600 кв.м. площею, згідно рішення РВК від 22.11.1995 за №1691 (крім того самовільно зайнятої землі площею 162 кв.м., реєстраційний номер майна 1831908) з ліквідаційної маси банкрута через його фактичну відсутність.
Позивачка вказує, що 06.03.2015 року на відкритих торгах ТБ «Придністров`є» реалізовано об`єкти нерухомого майна, які нібито належали банкруту, у тому числі: два нежитлових приміщення № 102 та № 103, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, у 2015 році ТОВ ПБФ «Домобуд» уклав договір відносно майна, яке йому не належало, а вже з 2010 року належало на праві власності іншій особі ОСОБА_2 .
Стосовно нежитлових приміщень № №102, 103 судом також встановлено таке.
Як видно з ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2023 у справі № 201/11737/23 (а.с. 74 – 81 т. 1) у провадженні СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 15.08.2023 за № 42023042020000135 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, розпочате за заявою потерпілої ОСОБА_1 про вчинення шахрайських дій щодо заволодіння нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_8 , площею 107,0 кв.м. вартістю 910720 грн., що більше ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто є особливо великим розміром.
Під час розслідування допитана у якості потерпілої ОСОБА_1 пояснила, що 01.02.2022 року придбала приміщення за адресою АДРЕСА_2 , приміщення 201. 50% суми сплачено готівкою, інші 50% за рахунок іпотеки в «Рада Банк». У 2023 році виявила, що двері приміщення зачинені іншими особами, приміщення перебувало під охороною фірми «ГУАРД» на сигналізації. Невідомий чоловік на ім`я ОСОБА_9 , заявив, що є власником всіх приміщень будинку на першому поверсі, показав документи про те, що приміщення об`єднане з іншим, на ньому вказана інша адреса.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником приміщення в будинку АДРЕСА_1 , приміщення 102 є ТОВ «Вовкрум». Керівником ТОВ «Вовкрум» є ОСОБА_10 .
Також допитана у якості свідків колишня власник нежитлового приміщення № 201 за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , яка пояснила, що 03.09.2010 зареєструвала право власності на зазначене приміщення у КП «Дніпропетровське МБТІ» на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2010. У 2018 році зверталася до органів поліції з приводу протиправних дій з її майном.
Допитаний під час досудового розслідування у якості свідка директор ТОВ «Вовкрум» ОСОБА_10 пояснив, що в березні 2015 року на електронній торгівельній площадці ТБ «Придніпров`є» (організатор аукціону) проведено відкриті торги (аукціон) з продажу майна банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельної фірми «Домобуд», в особі ліквідатора ОСОБА_8 , що діяв на підставі постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2011 у справі №Б3/160-10.
Згідно із протоколами від 06.03.2015 переможцем торгів стало ТОВ «Фокс-Лайф», яке запропонувало найбільші ціни за нежитлові приміщення №101, 102, 103 за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами торгів між ліквідатором ТОВ ПБФ «Домобуд» ОСОБА_8 і ТОВ «Фокс-Лайф» укладений договори купівлі-продажу приміщень від 06.03.2015, 10.03.2015 підписані Акти про передання права власності на куплене нерухоме майно, і 13.03.2015 приватним нотаріусом Ярмолюк М.М. видані Свідоцтва про право власності на ці об`єкти ТОВ «Фокс-Лайф».
В подальшому приміщення №102 за адресою: АДРЕСА_1 відчужене ТОВ «Фокс-Лайф» третім особам.
09.09.2022 створено ТОВ «Вовкрум», засновниками є ОСОБА_4 , і ТОВ «Фокс-Лайф».
Пунктом 3 протоколу установчих зборів ТОВ «Вовкрум» від 09.09.2022 вирішено я утворити статутний капітал за рахунок нерухомого майна, яке належить ОСОБА_4 і ТОВ «Фокс-Лайф», а саме, вказаних нежитлових приміщень №№ 101, 102, 103 за адресою: АДРЕСА_1 .
16.09.2022 між ОСОБА_11 і ТОВ «Вовкрум» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 102 за адресою: АДРЕСА_1 .
Того ж дня ТОВ «Вовкрум» зареєструвало право власності на приміщення №102 за адресою: АДРЕСА_1 .
26.04.2023 приватним нотаріусом Лозенко В.В. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі Витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ серія та номер ДП101230314472 про реєстрацію права власності за ТОВ «Вовкрум» об`єктного комплексу приміщень 102 та 103 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2727497912020, об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт, тип об`єкта нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта загальна площа 194,1 кв.м, за адресою АДРЕСА_9 .
Проведеним оглядом місця події від 18.09.2023 встановлено, що за адресою АДРЕСА_5 на дверях приміщення, яке належить потерпілій, встановлені решітчасті загородження.
За даними сайту DIM.RIA з продажу нерухомості 10.09.2023 року на сайті розміщено декілька оголошень про продаж об`єкту нерухомості, що розташований за адресою АДРЕСА_5 , під різними номерами. Однак, зображення приміщення, дані технічної інвентаризації в оголошеннях, повністю співпадають із фотографіями приміщення, оглянутими протоколом огляду місця події від 18.09.2023 року та даними технічного паспорта, виготовленого на замовлення колишньої власниці приміщення ОСОБА_2 (нежитлове приміщення № 201 за адресою: АДРЕСА_5 ), виготовленого 15.06.2010 КП «Дніпропетровське МБТІ». Тобто, спірне приміщення № 201 (або 102) виставлене на продаж, що може свідчити про можливість відчуження об`єкта нерухомості.
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлового приміщення № 102:
13.03.2015 року зареєстровано право власності за ТОВ «Фокс-Лайф» на нежитлове приміщення № 102 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажу майна в провадженні у справі про банкрутство № 386 від 13.03.2015 (а.с. 49 т. 1).
22.06.2015 зареєстровано права власності на об`єкт за ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2015 (а.с. 48 т. 1).
04.08.2022 зареєстровано право власності на об`єкт за ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2022 (а.с. 47 т. 1).
16.09.2022 зареєстровано право власності на об`єкт за ТОВ «Вовкрум» на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2022 (а.с. 46 т.1).
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлового приміщення № 103:
13.03.2015 зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення № 103 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажу майна в провадженні у справі про банкрутство № 383 від 13.03.2015 (а.с. 33 т. 1).
Із наданих представником ТОВ «Вовкрум» відкритих відомостей щодо реєстраційних даних ТОВ «Вовкрум» видно, що товариство зареєстроване 09.09.2022 (а.с. 87 т. 2).
09.09.2022 року зареєстровано право власності на об`єкт за ТОВ «Вовкрум» на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна (а.с. 32 т. 1).
Отже, приміщення № 102 та № 103 перебувають у власності ТОВ «Вовкрум».
При цьому, приміщення № 103 передане до статутного капіталу ТОВ «Вовкрум» у день його держаної реєстрації.
З відкритих відомостей щодо реєстраційних даних по ТОВ «Вовкрум» видно, що ТОВ «Фокс-Лайф» є засновником/учасником ТОВ «Вовкрум» з розміром внеску в статутний фонд 97825,56 грн, часткою 67,99 %, ОСОБА_4 також є засновником/учасником з розміром внеску до статутного фонду 46056,60 грн, з часткою 32,01 %. Кінцевими бенефіціарами є: ОСОБА_13 (не прямий вирішальний вплив) з відсотком частки статутного капіталу 68, а також ОСОБА_4 ( прямий вирішальний вплив) з відсотком частки у статутному капіталі 32 % (а.с. 88 т. 2).
26.04.2023 року за ТОВ «Вовкрум» зареєстроване право власності на об`єднані два приміщення в одне нежитлове № 102 26.04.2023 (а.с. 32 т.1).
У справі проведена будівельно-технічна експертиза щодо ідентифікації приміщень, що перебувають у власності позивачки ОСОБА_1 і ТОВ «Вовкрум», за результатами якої складений висновок експерта № 1207/08-24 від 10.10.2024 року (а.с. 184 – 198 т. 1).
Висновком експерта встановлено, що приміщення, які зазначені в Технічному паспорті групи приміщень (реєстраційний номер ТІ01:2520-1114-6320-4187, виготовлений 25.04.2023 (тобто, на замовлення ТОВ «Вовкрум» - а.с. 56 – 67 т. 1) за номерами: № 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17 в нежитловому приміщенні № 102 загальною площею 194, 1 кв.м., що розташоване нібито за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 2727497912020) (яке до 26.04.2023 року згідно даних Державного реєстру речових прав складалось з двох окремих не- житлових приміщень: нежитлове приміщення 102 загальною площею 88, 6 кв.м. та нежитлове приміщення № 103 загальною площею 105 кв.м.) знаходяться в межах приміщень, які за-значені в Технічному паспорті на громадський будинок (реєстрований № 31403102, виготовлений 15.06.2010 (на замовлення ОСОБА_1 – а.с 68 – 73 т. 1) у нежитловому приміщенні № 201, загальною площею 107,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 765470412101).
Приміщення, які зазначені в Технічному паспорті групи приміщень (реєстраційний номер ТІ01:2520-1114-6320-4187, виготовлений 25.04.2023 (тобто, на замовлення ТОВ «Вовкрум») за номерами: № 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17 нежитловому приміщенні № 102 загальною площею 194,1 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 2727497912020) (яке до 26.04.2023 згідно даних Державного реєстру речових прав складалось з двох окремих нежитлових приміщень: нежитлове приміщення 102 загальною площею 88, 6 кв.м. та нежитлове приміщення № 103 загальною площею 105 кв.м.) входять в склад приміщень, які зазначені в Технічному паспорті на громадський будинок (реєстрований № 31403102 виготовлений 15.06.2010 (на замовлення ОСОБА_1 ) в нежитловому приміщенні № 201, загальною площею 107,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 765470412101).
Приміщення, які зазначені в Технічному паспорті групи приміщень (реєстраційний номер ТІ01:2520-1114-6320-4187, виготовлений 25.04.2023 (на замовлення ТОВ «Вовкрум») за номерами: №9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17 нежитловому приміщенні № 102 загальною площею 194,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 2727497912020) (яке до 26.04.2023 згідно даних Державного реєстру речових прав складалось з двох окремих нежитлових приміщень: нежитлове приміщення 102 загальною площею 88, 6 кв.м. та нежитлове приміщення № 103 загальною площею 105 кв.м.) входять в склад приміщень, які зазначені в Технічному паспорті на громадський будинок (реєстрований № 31403102 виготовлений 15.06.2010 (тобто, на замовлення ОСОБА_1 ) в нежитловому приміщенні № 201, загальною площею 107,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер ОНМ в Державному реєстрі речових прав 765470412101), а саме, приміщення № НОМЕР_3 , яке складається з приміщень 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 (за технічними інвентаризаціями від 05 червня 2009 року та від 15 червня 2010 року) (а.с. 198 т. 1).
Відтак, все нежитлове приміщення № 102, що зареєстроване на праві власності за ТОВ «Вовкрум» і приміщення № 201, що належить позивачці є одним і тим же приміщенням.
Позивачка просить витребувати його з чужого незаконного володіння, оскільки право власності за відчужувачем - ОСОБА_2 на це приміщення було зареєстроване 03.09.2010 на підставі судового рішення, яке не було скасоване, а тому не могло бути виставлене на торги як майно ТОВ ПБФ «Домобуд» 06.03.2015 і зареєстровані 13.03.2015 за переможцями торгів ТОВ «Фокс-Лайф» і ОСОБА_4 .
Позивачка наразі не може користуватися приміщенням через перешкоди з боку відповідача. Приміщення позивач планувала використовувати для розміщення клініки стоматології. Під час перебування на об`єкті, з`ясувалось, що приміщення закрите та перебуває під охороною. На місце прибув чоловік, який представився власником приміщення. В подальшому встановлено, що він є директором ТОВ «Вовкрум». Договір на охорону приміщення уклав відповідач, який стверджує, що це його власність. Коли позивач приходить до спірного об`єкту нерухомого майна, то відразу на виклик охорони приїжджає також відповідач, який стверджує, що дане приміщення належить йому, та перешкоджає позивачу потрапити всередину приміщення.
Також відповідачем надано фотографії, на яких видно встановлені решітчасті загородження, які не дають змоги потрапити у приміщення (а.с. 52-53 т. 1).
На вимогу суду листом Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 05.06.2024 № 6062/43/23/01-2024 щодо інформації про перебування під охороною Управління нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , секція 4. прим. 102, повідомлено, що вищезгадане приміщення перебуває під технічною охороною Управління з 07.09.2023 на підставі договорів від 15.09.2023 № 2355/43/23/17/201-2023 про централізовану охорону з реагуванням наряду поліції охорони та № 2356/43/23/17/201-2023 про спостереження за ручними системами тривожної сигналізації, що встановлені на об`єктах, з реагуванням наряду поліції охорони, які було укладено з ТОВ «Вовкрум» як власником приміщення (а.с. 123 т. 1).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка придбала на відкритих торгах в межах справи про банкрутство ТОВ ПБФ «Домобуд», не набула права власності на спірне майно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. А отже, спірне майно може бути витребуване у відповідача, який згодом набув право на спірне нерухоме майно.
Також, ухвалюючи у справі додаткове рішення та стягуючи з відповідача на користь позивачки 50,000 грн. витрат на правничу допомогу, виходив з пропорційності виконаної адвокатом роботи.
Апеляційний суд частково погоджується з вказаними висновками місцевого суду.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) виклала висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18 пункт постанови 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18 пункт постанови 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19 пункт постанови 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19 пункт постанови 92). 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).
Можливість витребування майна із володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) викладено висновок, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) та у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».
За змістом ч.ч.2, 5 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Право комунальної власності – право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Пунктом 10 Перехідних положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Як було встановлено матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18.06.2010 у справі № 2-11063/10 (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.08.2010 про виправлення описки) за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення № 201 в цокольному поверсі житлового будинку (секція 3) по АДРЕСА_5 .
Державна реєстрація права власності на підставі цих рішень проведена 03.09.2010.
Як видно із наданого суду листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 06.06.2024 № 6522 щодо надання копій документів інвентаризаційної справи, то в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 містяться відомості, що реєстрація права власності КП «ДМБТІ» на нежитлове приміщення № 201 (цокольний поверх) за адресою: АДРЕСА_2 була проведена 03.09.2010 за ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2010 та Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2010, за реєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 31403102.
Нежитлові приміщення з № 102 та № 103 згідно інвентаризаційної справи на житловий будинок літ.А-11,12 за адресою АДРЕСА_1 не значаться, а відповідно і реєстрація права власності станом на 31.12.2012 на зазначені приміщення КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась.
Відносно надання інформації/копій документів, щодо нежитлових приміщень, які знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку літ.А-11,12 за вищезазначеною адресою надаємо з інвентаризаційної справи копію поверхового плану цокольного поверху на якому зазначено номери нежитлових приміщень тому просимо уточнити яку саме інформацію та копію документів необхідно надати суду з інвентаризаційних справ заведених на відповідні нежитлові приміщення, так як виготовити повні копії інвентаризаційних справ КП “ДМБТІ” ДМР не має технічної можливості (а.с. 131 т. 1).
06.03.2015 на відкритих торгах ТБ «Придністров`є» реалізовано об`єкти нерухомого майна, які нібито належали банкруту, у тому числі: два нежитлових приміщення № 102 та № 103, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, у 2015 році ТОВ ПБФ «Домобуд» уклав договір відносно майна, яке йому не належало, а вже з 2010 року належало на праві власності іншій особі ОСОБА_2 .
01.02.2022 року ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_1 , на підставі якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 нежиле приміщення № 201 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24 – 26 т. 1).
26.04.2023 року приватним нотаріусом Лозенко В.В. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі Витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ серія та номер ДП101230314472 про реєстрацію права власності за ТОВ «Вовкрум» об`єктного комплексу приміщень 102 та 103 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2727497912020, об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт, тип об`єкта нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта загальна площа 194,1 кв.м, за адресою АДРЕСА_9 .
Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до висновку якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 09.12.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №337/1253/16-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом витребування нежитлового приміщення від відповідача ТОВ «Вовкрум» на користь ОСОБА_1 , оскільки як було встановлено матеріалами справи та не спростовано учасниками справи, що на момент реалізації спірного нерухомого майна у 2015 році на ТБ «Придністров`є», останнє не належало банкруту ТОВ ПБФ «Домобуд», а законним власником цього майна на момент торгів була ОСОБА_2 , яка набула права власності на це майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2010 року №2-11063/10, та яка 03.09.2010 року зареєструвала його за собою та у подальшому на законних на підставах розпорядилась, шляхом продажу об`єкту нерухомого майна позивачці ОСОБА_1 , а отже, колегія суддів дійшла висновку, що спірне майно вибуло незаконно із власності ОСОБА_2 , та враховуючи те, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2022 року воно належиться позивачці, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про витребування цього майна на користь останній.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року ухвалено з дотриманням норм як матеріального так і процесуального права та будь-яких підстав для його скасування апеляційним судом встановлено не було, а отже апеляційну скаргу ТОВ «Вовкрум» слід залишити без задоволення, а рішення суду від 02 жовтня 2025 року без змін.
Що стосується доводів скарги, що нежитлові приміщення №102 та №103 не є єдиним об`єктом, спростовується наявною у справі експертизою №1207/08-35 від 10.10.2024 року у якому встановлено, що фактично це одне і те саме приміщення, яке двічі зареєстроване в ДРРПНМ.
Таким чином, в справі встановлено, що обидва нежитлових приміщення фактично є одним і тим самим приміщенням, та при цьому право власності на об`єкт, набутий позивачем, виникло значно раніше, ніж у відповідача. Тобто, на момент реалізації нерухомого майна на аукціоні це майно не могло вже належати банкруту.
Також апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги стосовно пропуску ОСОБА_1 , строк позовної давності, оскільки як встановлено матеріалами справи, право власності вона набула на спірне майно 01.02.2022 року, а з позовом до суду звернулась у 2024 році, тобто в межах строку.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 16 жовтня 2025 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляв адвокат Карчагін С.В., на підставі ордера, серія АЕ, №1285085 від 13.05.2024 року.
Також до заяви про ухвалення додаткового рішення, адвокатом було додано договір про надання правничої допомоги № б/н від 02.05.2024 року та від 22.05.2024 року, детальний опис наданих послуг на загальну суму 80 000 грн.
Представником позивачки наданий опис наданих адвокатом послуг, згідно із яким представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції по справі (прибуття до суду та участь у судових засіданнях підготовче провадження: 27.06.2024, 23.07.2024, 04.03.2025, 29.05.2025, 13.08.2025), (прибуття до суду та участь у судових засіданнях під час судового розгляду справи по суті: 23.09.2025, 02:10.2025), ознайомлення з матеріалами справи 25.02.2025).
На підтвердження сплати за надані послуги долучені фіскальні чеки від 02.05.2024 на суму 47 000,00 грн та від 03.05.2024 на суму 33 000,00 грн.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене та враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, складність справи, та період розгляду даної справи, апеляційний суд вважає, що стягнута місцевим судом сума у розмірі 50 000 грн. не відповідає критерію співмірності, а отже колегія суддів вважає. що вона підлягає зменшенню до 25 000 грн., оскільки саме ця сума буде відповідати критерію співмірності та критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру та фінансової можливості відповідача компенсувати вказану суму позивачці за надану їй адвокатську допомогу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Що стосується стягнення на користь позивачки витрат за проведення експертизи на судового збору, то в цій частині рішення ухвалено у відповідності до ст.139,141 ЦПК України, оскільки такі витрати підлягають стягненню у зв`язку із задоволенням позовних вимог.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року підлягає зміні шляхом зменшення суми правничої допомоги з 50 000,00 грн., до 25 000,00 грн.
В іншій частині додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями, 374-376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» на додаткове рішення суду задовольнити частково.
Додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року змінити, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовкрум» (ЄДРПОУ44670832) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв           
Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 17 червня 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи