ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/13691/25 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Парінов А.Б.
судді:  Беспалов О.О.
Грибан І.О.
при секретарі судового засідання: Андрейченко К.Е.
за участю учасників судового процесу:
від позивача (апелянта):  Кравченко Р.М. ;
від відповідача: Панасенко Г.Ю.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання неправомірним рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання неправомірним рішення.
Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позов, в якій останній просить забезпечити позов шляхом:
- зупинення дії рішення Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС України від 10.11.2025 № 350112200000053 про визнання недійною посвідки на тимчасове проживання виданої позивача;
- зупинення дії рішення Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС України від 28.11.2025 № 7113130100020062 про примусове повернення до країни походження - до набрання рішенням у справі законної сили.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року відмовлено повністю у задоволенні заяви адвоката Кравченка Р.М. від імені ОСОБА_2 від 12.12.2025 про забезпечення його позову до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. 
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що зупинення дії рішення відповідача 10.11.2025 не вплине на той факт, що станом на 06.12.2025 позивач не залишив територію України. Тобто обраний спосіб забезпечення позову на переконання суду першої інстанції в часовому вимірі є неефективним і не може захистити інтереси Позивача.
Не погоджуючись ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року, позивачем (заявником) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт зазначаєне погоджується з вказаною ухвалою, вважає необґрунтованою та такою, яка ухвалена не у відповідності до норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права, а як наслідок підлягає скасуванню апеляційним судом, а заявлені вимоги - задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки ризиків неефективності судового захисту.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року та 01 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання неправомірним рішення та призначено справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні, яке призначено на 16 червня 2026 о 11:45.
До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року без змін.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2026 року за результатами задоволення заяви відповідача Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби - Панасенко Ганни Юріївни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду ухвалено провести судове засідання у справі за позовом ОСОБА_2 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання неправомірним рішення 16 червня 2026 року о 11:45 в приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30, в залі судових засідань № 5 в режимі відеоконференції через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему з Черкаським окружним адміністративним судом (вул.Шевченка, 117, м.Черкаси, 18002).
До залу судового засідання з`явився представник позивача, який підтримав обрану правову позицію. Просив скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача, присутній в режимі відеозв`язку наполягала на залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року без змін.
Колегія суддів перейшовши до стадії ухвалення судового рішення оголосила, що постанову суду буде проголошено 23.06.2026 року об 11:45 годин.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів зазначає наступне.
Так, інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відтак, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії індивідуального акта.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18.
За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Колегія суддів розглядаючи доводи апеляційної скарги зазначає, що сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
У свою чергу, позивачем не наведено конкретних обставин, які могли б свідчити про неможливість поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, без вжиття судом заходів забезпечення позову.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважень безумовно мають певний вплив на права та інтереси особи щодо якої вони прийняті/вчинені. Водночас, такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Верховним Судом у постанові від 24.09.2019 у справі №640/6311/19 акцентовано увагу на тому, що «в силу вимог пункту 2 частини другої статті 150 та частини п`ятої статті 151 КАС України, суд повинен встановити саме очевидні ознаки протиправності нормативно-правового акту.
У даному випадку, звертаючись до суду із даною заявою заявником не наведено обґрунтованої підстави для вжиття заходів забезпечення позову, не надано доказів щодо існування достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до несприятливих наслідків для його прав, у разі постановлення на його користь судового рішення; не наведено достатніх підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, не надано належних доказів щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів.
Колегією суддів встановлено, що в заяві про забезпечення адміністративного позову не наведено конкретних обґрунтувань порушення прав позивача із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, а також посилання на явну протиправність дій відповідача чи протиправність рішення, яка може бути встановлена лише під час розгляду справи по суті, що є безумовною підставою для відмови у застосуванні попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.
Передумовою вжиття заходів забезпечення позову, є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також, врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
При цьому, посилання заявника на ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту та поновлення порушених прав, не може бути єдиною підставою для забезпечення позову, оскільки, у разі вирішення спору на користь заявника по суті, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.
Колегією суддів враховуються доводи сторін, що застосування заходів забезпечення позову у справах про видворення/повернення іноземців фактично зупиняє реалізацію державної політики у сфері міграції. Оскільки позивач підозрюється у поданні неправдивих відомостей для отримання посвідки, його перебування в Україні несе ризики порушення міграційного порядку, що переважає над його особистим бажанням залишатися в країні під час судового розгляду справи.
Поряд з цим, у межах розгляду даної заяви, судом не може даватись оцінка правомірності/протиправності дій та рішень відповідача, оскільки встановлення очевидності ознак їх протиправності без розгляду справи по суті, є неприпустимим, адже саме під час розгляду спору по суті, учасниками справи надаються відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції, забезпечується принципи змагальності та рівності учасників справи.
У свою чергу, слід зазначити, що ознаки протиправності оскаржуваних рішень Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС України від 10.11.2025 № 350112200000053 та Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС України від 28.11.2025 № 7113130100020062 винесених по відношенню до позивача, не є очевидними, а фактичні обставини справи, як вже було зазначено вище, підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.
Отже, до початку розгляду справи по суті у суду відсутні підстави стверджувати про очевидну протиправність рішень суб`єкту владних повноважень та порушення прав або інтересів позивача дією такого рішення. Разом з тим, зупинення дії рішення про примусове повернення фактично є легалізацією перебування іноземця, який порушив (імовірно) міграційне законодавство. 
Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі № 800/512/17, позов не може бути забезпечено у спосіб, який фактично підміняє собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.
При цьому суд враховує висловлені судом першої інстанції та відповідачем доводи щодо того, що оскаржуване рішення від 28.11.2025 №7113130100020062 містить конкретну вимогу: виїхати з території України у семиденний термін, тобто у строк до 06.12.2025. При цьому, на момент звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову (12.12.2025), цей строк уже сплив, рішення Уманського відділу у частині добровільного виїзду припинило свою дію. 
Між тим, не заслуговують на увагу доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі щодо порушення прав та інтересів позивача, оскільки вирішення даного питання призведе до фактично вирішенням справи по суті до постановлення рішення в даній справі, що не протиправним з підстав описаних вище.
Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову, з огляду на необґрунтованість та неспівмірність вимог позивача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 315 за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 77, 150, 151, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 378 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан 

(Повний текст постанови суду виготовлено 23 червня 2026 року)