СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Харків Справа № 913/503/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та представника Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх. №1147 Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 (повний тест складено від 04.05.2026) у справі № 913/503/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», вул. Шолуденка, буд.1, м.Київ, 04116
до Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області, вул. Центральна, буд.18, смт. Марківка, Старобільський район, Луганська область, 92400
про стягнення 2 859 592,57 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі – позивач, ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг») звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області (далі – відповідач, споживач, Відділ освіти) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу №11-1096/21-БО-Т від 09.11.2021 (далі – договір) в загальному розмірі 2 859 592 грн 57 коп, з яких основний борг в сумі 1 907 993 грн 14 коп, пеня в розмірі 375 814 грн 46 коп, 3% річних в сумі 119 813 грн 16 коп та інфляційні втрати в розмірі 455 971 грн 81 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання договору позивач (ЕІС-код 56Х930000010610Х) передав у власність відповідача (ЕІС-код 56ХS00017K86V003) протягом грудня 2021 року – лютого 2022 року природний газ загальним об`ємом 128,71109 тис.куб.м. на загальну суму 2 130 682 грн 78 коп., що підтверджується даними з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо попередніх/остаточних відборів природного газу споживачем, а також даними складених актів приймання-передачі природного газу від 31.12.2021, 31.01.2022, 28.02.2022. Однак, відповідач розрахунки за придбаний природній газ з позивачем провів не повністю, повністю розрахувався лише за зобов`язаннями грудня 2021 року. Оскільки за зобов`язаннями січня - лютого 2022 року розрахунок проведено не було, у відповідача обліковується заборгованість в сумі 1 907 993 грн 14 коп. Крім того, у зв`язку з допущеним простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 375'814 грн 46 коп., обраховану за загальний період з 16.03.2022 по 15.10.2022, 3% річних у сумі 119 813 грн 16 коп., обрахованих за загальний період з 16.03.2022 по 30.04.2024 та інфляційні втрати в сумі 455 971 грн 81 коп., обраховані за загальний період з квітня 2022 року по квітень 2024 року.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 у справі №913/503/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» основний борг за договором у сумі 1 848 862 грн 26 коп, 3% річних у сумі 116 189 грн 16 коп, інфляційні втрати в сумі 443 160 грн 23 коп, пеню в сумі 108 997 грн 22 коп, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 33 258 грн 43 коп. В решті позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існували належним чином оформлені договірні правовідносини з постачання природного газу, а сам договір є чинним і породжує для сторін взаємні права та обов`язки. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про доведеність факту поставки природного газу відповідачу протягом грудня 2021 року – лютого 2022 року. Вирішальне значення суд надав даним інформаційної платформи Оператора ГТС щодо остаточних алокацій відборів природного газу споживачем, які, на переконання суду, підтверджують обсяг фактично спожитого природного газу. При цьому суд зазначив, що відповідно до умов договору у разі непідписання актів приймання-передачі обсяг спожитого природного газу вважається погодженим за даними інформаційної платформи Оператора ГТС, а тому відсутність підписаних відповідачем актів не спростовує факту поставки газу.
Разом із тим, оцінюючи доводи сторін щодо впливу тимчасової окупації Марківської селищної територіальної громади з 24.02.2022 на обсяг споживання природного газу, суд врахував нормативно підтверджений факт окупації відповідної території саме з 24.02.2022. З огляду на це місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перерахунку заявленої до стягнення заборгованості за лютий 2022 року та не погодився із розрахунком позивача в повному обсязі. У результаті такого перерахунку суд зменшив розмір основного боргу, визнавши обґрунтованими вимоги не на всю заявлену позивачем суму 1 907 993,14 грн, а на суму 1 848 862,26 грн. Саме виходячи із скоригованого розміру основної заборгованості судом також було здійснено власний перерахунок похідних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Разом із цим, враховуючи обставини окупації території, припинення діяльності відповідача як бюджетної установи, втрату джерел фінансування та відсутність доказів заподіяння позивачу збитків у заявленому розмірі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення пені на 70 %, залишивши до стягнення лише 30 % від її заявленого розміру. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з рішенням суду першої інстанції не погодилось звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 у справі № 913/503/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 342 383,70 грн, в тому числі: основного боргу у сумі 59 130,88 грн, 3% річних у сумі 3 624,00 грн, інфляційних втрат у сумі 12 811,58 грн, пені у сумі 266 817,24 грн. Прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення 342 383,70 грн, у стягненні яких було відмовлено, – задовольнити. Здійснити перерозподіл судових витрат за розгляд позовних вимог.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Скаржник наголошує, що до 20.03.2022 зазначений Закон поширювався виключно на територію Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та пов`язані з ними морські території. Відтак на момент виникнення спірних правовідносин положення статей 13 та 13-1 цього Закону не могли застосовуватися до території Луганської області. Після внесення змін Законом №2138-ІХ від 15.03.2022 законодавець розширив поняття тимчасово окупованих територій, однак одночасно встановив спеціальний механізм застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону. Такий механізм передбачає необхідність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення відповідних обмежень на нові тимчасово окуповані території. На переконання скаржника, Кабінет Міністрів України жодного рішення про поширення дії статей 13 та 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону, не приймав. У зв`язку з цим обмеження щодо здійснення господарської діяльності та переміщення товарів на такі території фактично не діяли. Скаржник окремо зазначає, що рішення Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій про включення певної громади до переліку окупованих територій не може підміняти собою рішення Кабінету Міністрів України щодо поширення обмежень, установлених статтями 13 та 13-1 Закону;
- неможливо завчасно було спрогнозувати окупацію території, на якій знаходиться споживач, а також у позивача відсутня технічна можливість негайного припинення постачання природного газу з огляду на особливості функціонування газотранспортної системи;
- є помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. Позивач стверджує, що в зазначеній постанові Верховний Суд не врахував відсутність рішення Кабінету Міністрів України про поширення обмежень, а тому зробив передчасний висновок про можливість автоматичного застосування статей 13 та 13-1 Закону лише на підставі факту окупації території. На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23. 
22.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від апелянта надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. №5769), в якому апелянт просить зупинити провадження у справі № 913/503/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
09.06.2026 від Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області надійшов відзив, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Обґрунтовує свій відзив тим, що:
- суд першої інстанції правильно встановив факт перебування Марківської селищної територіальної громади в тимчасовій окупації з 24.02.2022. На підтвердження цього є накази Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України та Міністерства розвитку громад та територій України, якими Марківська громада визначена тимчасово окупованою саме з 24.02.2022. Відтак територія, на якій знаходився відповідач та куди здійснювалося постачання природного газу, є тимчасово окупованою територією;
- Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлює спеціальний правовий режим для таких територій та передбачає особливості здійснення господарської діяльності і переміщення товарів на окупованих територіях. На його думку, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 13 та 13-1 цього Закону до спірних правовідносин;
- посилання позивача на відсутність затвердженого переліку окупованих територій на момент виникнення спірних правовідносин не спростовує факту окупації Марківки з 24.02.2022. На переконання відповідача, окупація була загальновідомим фактом, а тому позивач не міг законно продовжувати господарську діяльність щодо постачання природного газу на відповідну територію після початку окупації;
- правова позиція суду першої інстанції повністю відповідає висновкам Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. На його думку, Верховний Суд вже дійшов висновку, що для застосування заборони щодо передачі енергоресурсів на тимчасово окуповані території достатнім є загальновідомий факт окупації, а рішення уповноваженого державного органу має лише інформаційний, а не правовстановлюючий характер. Об`єднана палата Верховного Суду підтвердила правильність висновку, викладеного раніше у справі №910/9680/23, про можливість застосування статті 13-1 Закону до тимчасово окупованих територій лише на підставі загальновідомого факту окупації навіть за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України. Саме тому доводи апелянта про обов`язковість спеціального рішення Кабінету Міністрів України, на думку відповідача, суперечать чинній практиці Верховного Суду. Також відповідач зазначає, що постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 набрала законної сили, є остаточною та обов`язковою до врахування судами нижчих інстанцій;
- суд першої інстанції правильно визначив суму основного боргу за лютий 2022 року, здійснив відповідний перерахунок інфляційних втрат та 3% річних виходячи саме із скоригованого розміру заборгованості, а також обґрунтовано зменшив розмір пені. На думку відповідача, суд правильно врахував виняткові обставини справи, а саме військову агресію рф, окупацію Марківки, критичне погіршення фінансового становища бюджетної установи та добросовісну поведінку відповідача до початку повномасштабного вторгнення, зокрема повний розрахунок за поставлений у грудні 2021 року природний газ.
15.06.2026 від Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області надійшли заперечення на клопотання про зупинення справи.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 22.06.2026 з`явився представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та представник Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області.

Колегією суддів встановлено, що 22.05.2026 від апелянта надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому апелянт просить зупинити провадження у справі №913/503/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №916/1218/23.
Клопотання ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі обґрунтоване тим, що наразі на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа №916/1218/23, у якій має бути вирішене те саме ключове правове питання, що і в даній справі, а саме, чи достатньо самого факту окупації території для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», чи для цього необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. 
Скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції у справі №913/503/24 фактично ґрунтується на правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. Саме з огляду на цю справу провадження в суді першої інстанції свого часу було зупинено. 
Разом з тим заявник наголошує, що ухвалою Верховного Суду від 07.05.2026 справу №916/1218/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду саме через сумніви щодо правильності висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати у справі №908/1162/23.
15.06.2026 від Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області надійшли заперечення на клопотання про зупинення справи, в якому зазначено, що провадження у даній справі вже було зупинене судом першої інстанції саме за клопотанням ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» до завершення розгляду Верховним Судом справи №908/1162/23. Після ухвалення постанови Об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 провадження було поновлено та справа розглянута по суті. На думку відповідача, повторне зупинення справи з тих самих мотивів суперечить принципу розумних строків судового розгляду.
Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи або з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду.
Як вбачається зі змісту поданого клопотання, необхідність зупинення провадження заявник обґрунтовує тим, що ухвалою Верховного Суду від 07.05.2026 справу № 916/1218/23 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання щодо застосування положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Разом з тим колегією суддів встановлено, що після подання зазначеного клопотання процесуальна ситуація у справі № 916/1218/23 змінилася.
Так, як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27.05.2026 у справі № 916/1218/23 повернула справу № 916/1218/23 разом із касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 28.06.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Отже, на час вирішення заявленого клопотання справа № 916/1218/23 не перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, а тому відсутня та процесуальна обставина, на яку посилається заявник як на підставу для зупинення провадження у даній справі.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду фактично відмовилася від розгляду справи № 916/1218/23 та повернула її на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, передбачені п. 7 ч.1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України підстави для зупинення провадження у справі відсутні.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені заявником доводи втратили свою актуальність, а тому клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
09.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Відділом освіти Марківської селищної ради Марківського району Луганської області (код ЄДРПОУ 43728247) укладено договір №11-1096/21-БО-Т постачання природного газу, у відповідності до предмету якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язаний прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
EIC-код споживача (відповідача) - 56ХS00017K86V003.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п.1.2 договору).
За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України (п.1.3 договору).
Згідно з п.1.4 договору, споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільної мережі (надалі - оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі - оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.
У разі якщо об`єкти споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим договором, здійснює(ють) оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: Марківське МРУЕГГ філія АТ «Луганськгаз», з яким (якими) споживач уклав відповідний договір (п.1.5 договору).
Відповідно до п.2.1 договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природною газу у період з жовтня 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 520,476 тис.куб.метрів, в т.ч. по місяцях в замовленому обсязі, зазначеному у таблиці.
Згідно з п.2.3 договору підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до реєстру споживачів постачальника (далі - реєстр або реєстр споживачів), розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
Відповідно до п.3.2 договору, постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС.
Постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ (п.3.1 договору).
В будь-якому випадку, обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до пункту 3.5 цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу (п.2.4 договору).
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.5 договору).
В пп.3.5.4 договору сторони визначили, що у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГTC, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Відповідно до п.4.1 договору, ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м. газу без ПДВ – 13 658 грн 42 коп., крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи – 124 грн 16 коп. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ – 163 грн 89 коп. за 1000 куб.м.
Всього ціна газу за 1000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16 554 грн 00 коп.
Згідно з п.4.3 договору загальна вартість цього договору становить 7 179 966,420 грн, крім того ПДВ – 1 435 993,284 грн, разом з ПДВ – 8 615 959,704 грн.
Відповідно до пункту 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови оплати споживачем 100% вартості природного газу, замовленого на попередній розрахунковий період, та 100% оплати вартості фактично переданого природного газу у попередні розрахункові періоди (п.5.3 договору).
Згідно з п.13.1 договору останній набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.
Договір підписано представниками сторін, підписи яких скріплено печатками юридичних осіб.
Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору протягом грудня 2021 року – лютого 2022 року позивач поставив відповідачу (ЕІС-код 56ХS00017K86V003) природний газ загальним об`ємом 128,71109 тис.куб.м. на загальну суму 2 130 682 грн 78 коп., що підтверджується даними з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо остаточних алокацій відборів споживача за період з 01.12.2021 по 28.02.2022 в т.ч. по дням, а також даними складених актів приймання-передачі природного газу від 31.12.2021, 31.01.2022, 28.02.2022, зокрема:
- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у грудні 2021 року газу склав 13,45232 тис.куб.м.
Зазначений обсяг 13,45232 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в грудні 2021 року на загальну суму 222 689 грн 64 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2021 (залишився не підписаний відповідачем);
- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у січні 2022 року газу склав 68,19277 тис.куб.м.
Зазначений обсяг 68,19277 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в січні 2022 року на загальну суму 1 128 862 грн 79 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2022 (залишився не підписаний відповідачем);
- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у лютому 2022 року газу склав 47,06600 тис.куб.м.
Зазначений обсяг 47,06600 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в лютому 2022 року на загальну суму 779 130 грн 35 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2022 (залишився не підписаний відповідачем).
Розрахунок за спожитий газ відповідач провів з постачальником не повністю. Повністю розрахувався лише за зобов`язаннями грудня 2021 року, сплативши в загальному розмірі 222 689 грн 64 коп. (зокрема, 28.01.2022 – 33 580 грн 00 коп., 28.01.2022 – 189 109 грн 64 коп.), що підтверджується даними, наданими позивачу АТ «Ощадбанк» про надходження коштів на рахунок позивача за період з 09.11.2021 по 09.05.2024, а також розрахунком позивача про основну заборгованість, що наявні в матеріалах справи.
Тому, за твердженням позивача, у відповідача обліковується заборгованість у розмірі 1 907 993 грн 14 коп. за спожитий природний газ у січні та лютому 2022 року.
У зв`язку з порушенням строків оплати відповідачем, на підставі п.7.2 договору, ст.625 ЦК України, позивач нарахував до стягнення також пеню в сумі 375'814 грн 46 коп., обраховану за загальний період з 16.03.2022 по 15.10.2022, 3% річних у сумі 119 813 грн 16 коп., обрахованих за загальний період з 16.03.2022 по 30.04.2024 та інфляційні втрати в сумі 455 971 грн 81 коп., обраховані за загальний період з квітня 2022 року по квітень 2024 року згідно з наданими позивачем розрахунками.
Відповідач заперечує проти задоволення позову повністю, з урахуванням наведених вище доводів у відзиві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, що стало підставою для звернення позивача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.
Предметом розгляду у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу № 11-1096/21-БО-Т від 09.11.2021, а саме основного боргу за поставлений природний газ, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Предметом апеляційного перегляду є законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 у справі № 913/503/24 виключно в оскарженій позивачем частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 59 130,88 грн основного боргу, 3 624,00 грн 3% річних, 12 811,58 грн інфляційних втрат та 266 817,24 грн пені.
При цьому спірним питанням у межах апеляційного перегляду є правомірність висновку суду першої інстанції про здійснення перерахунку заборгованості за лютий 2022 року з урахуванням факту тимчасової окупації території Марківської селищної територіальної громади з 24.02.2022 та застосування до спірних правовідносин положень статей 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», що стало підставою для часткової відмови у стягненні основного боргу та похідних вимог.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, встановивши факт тимчасової окупації території Марківської селищної територіальної громади з 24.02.2022, дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Виходячи з такого правового регулювання, місцевий господарський суд вважав, що після початку тимчасової окупації відповідної території відсутні правові підстави для врахування у складі заборгованості обсягів природного газу, які припадають на період після 24.02.2022.
У зв`язку з цим суд першої інстанції здійснив перерахунок вартості природного газу, поставленого у лютому 2022 року, зменшивши заявлений до стягнення розмір основного боргу на 59 130,88 грн. Як наслідок, місцевим господарським судом також було здійснено похідний перерахунок заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, які були нараховані позивачем виходячи з первісного розміру заборгованості.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду та зазначає таке.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв. 24.02.2022, який у подальшому неодноразово було продовжено і який станом на теперішній час продовжує діяти.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Відділу освіти Марківської селищної ради Луганської області (ідентифікаційний код – 43728247) є: вул.Центральна, буд.18, смт. Марківка(з), Старобільський район, Луганська область, 92400.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022», затверджено Перелік територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого включено, зокрема і Марківську селищну територіальну громаду Старобільського району Луганської області, на території якої зареєстрований відповідач.
Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» передбачено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено, що Марківська селищна територіальна громада Старобільського району Луганської області є окупованою з 24.02.2022.
Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Марківська селищна територіальна громада Старобільського району Луганської області також визначена окупованою з 24.02.2022.
Отже, відносно території, на якій зареєстрований відповідач та куди поставлявся природний газ, нормативно підтверджено існуючий на 24.02.2022 факт окупації зазначеної території.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України у зв`язку з військовою агресією рф проти України» від 15.03.2022 внесено зміни до ст.ст.1, 3, 9, 11, 111, 13, 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, крім тих, що були зазначені у попередній редакції Закону, інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України та надра під такими територіями (п.3).
Згідно з ч.3 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.
Частиною 1 та 2 статті 13 Закону №1207-VII від 20.03.2022 передбачено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.131 Закону №1207-VII від 20.03.2022 положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
Отже, Марківська селищна територіальна громада Старобільського району Луганської області, на території якої знаходиться відповідач та куди здійснювалося постачання природного газу, є тимчасово окупованою з 24.02.2022. Водночас статтею 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено заборону переміщення товарів, робіт та послуг між тимчасово окупованою територією та іншою територією України усіма видами транспорту, у тому числі трубопровідним транспортом.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі Оператора ГТС, загальний обсяг природного газу, спожитого відповідачем у лютому 2022 року, становив 47,06600 тис. куб. м. 
При цьому зі змісту даних Інформаційної платформи щодо остаточних відборів споживача з ЕІС-кодом 56ХS00017K86V003 вбачається, що у період після початку тимчасової окупації території Марківської селищної територіальної громади, а саме 24.02.2022 та 28.02.2022, було відображено поставку природного газу в загальному обсязі 3,57200 тис. куб. м.
Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, спірний період утворення боргу у цій справі (лютий 2022 року) частково охоплює час, в який за даними вказаного вище Переліку територія місцезнаходження відповідача є окупованою, що має правові наслідки згідно з чинним законодавством.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглянув справу №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді - грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у м.Мелітополі (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23), зробив наступні висновки.
Об`єднана палата зазначила, що у справі №908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у ч.2 ст.131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24.02.2022. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Предметом розгляду об`єднаної палати було питання застосування ч.2 ст.13 та ч.2 ст.131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII у чинній редакції) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (п.1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.3).
Верховний Суд у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину 3 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених п.3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України (п.7.20 постанови).
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у п.3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.7.21 постанови).
Аналізуючи наведені норми законодавства, Об`єднана палата зазначила, що з 07.05.2022 ані п.7 ч.1 ст.11, ані п.1 ч.3 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (п.7.22 постанови).
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій (п.7.23 постанови).
Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася (п.7.25 постанови).
З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (п.7.26 постанови).
Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а положення статей 13 та 13-1 цього Закону не могли бути застосовані до спірних правовідносин за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України.
Як убачається з наведених вище висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, правовий статус тимчасово окупованої території не ставиться у залежність від прийняття Кабінетом Міністрів України окремого рішення про визнання відповідної території тимчасово окупованою або про поширення на неї обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Верховний Суд прямо зазначив, що для територій, окупованих після 24.02.2022, відповідні положення Закону підлягають застосуванню з огляду на сам загальновідомий факт окупації таких територій, а рішення уповноважених державних органів мають лише інформативне значення та підтверджують дату початку чи припинення окупації.
Враховуючи, що факт тимчасової окупації Марківської селищної територіальної громади з 24.02.2022 належним чином підтверджений матеріалами справи та не спростований апелянтом, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України як на обставину, що виключає застосування до спірних правовідносин положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Таким чином, суд першої інстанції правомірно врахував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для включення до складу заборгованості вартості природного газу, поставка якого припадає на період після 24.02.2022, тобто після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача.
У зв`язку з цим місцевий господарський суд обґрунтовано виключив із розрахунку обсяг природного газу, поставлений 24.02.2022 та 28.02.2022 у загальному обсязі 3,57200 тис. куб. м., здійснив відповідний перерахунок суми основного боргу, а також похідних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи доводи апелянта про неможливість завчасного прогнозування окупації території, на якій знаходиться споживач, а також про відсутність технічної можливості негайного припинення постачання природного газу з огляду на особливості функціонування газотранспортної системи, колегія суддів звертає увагу на дані щодо остаточної алокації відборів відповідача.
Як убачається з матеріалів справи, постачання природного газу здійснювалося 24.02.2022, проте вже у період з 25.02.2022 по 27.02.2022 відбір природного газу відсутній, а постачання було поновлено лише 28.02.2022. Наведені обставини свідчать про те, що після початку повномасштабного вторгнення та окупації відповідної території постачання природного газу фактично було припинено, що, своєю чергою, підтверджує наявність об`єктивної можливості реагування на зміну фактичних обставин та обмеження подальшого постачання ресурсу.
За таких обставин колегія суддів не може погодитися з твердженнями скаржника про відсутність технічної можливості припинення постачання природного газу після початку окупації території місцезнаходження відповідача. Навпаки, наведені вище дані свідчать про те, що позивач був обізнаний із відповідними обставинами та мав можливість припинити постачання природного газу після 24.02.2022.
Враховуючи, що факт окупації території Марківської селищної територіальної громади Старобільського району Луганської області з 24.02.2022 є загальновідомим та підтверджений належними доказами, а статтею 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено заборону переміщення товарів та послуг, у тому числі трубопровідним транспортом, на тимчасово окуповану територію, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність у позивача правових підстав для подальшого здійснення діяльності з постачання природного газу відповідачу після початку окупації відповідної території.
Отже, доводи апелянта про те, що саме відповідач не виконав передбачену законодавством та договором процедуру припинення споживання природного газу, не спростовують установлених у справі обставин та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Окремо колегія суддів враховує, що загальновідомий у розумінні ч.3 ст. 75 ГПК України факт тимчасової окупації території місцезнаходження та здійснення діяльності відповідача з 24.02.2022, який підтверджений належними та допустимими доказами, ставить під обґрунтований сумнів можливість достовірного встановлення факту набуття саме відповідачем права власності на обсяг природного газу, відображений у даних інформаційної платформи після початку окупації, а також факту його безпосереднього споживання відповідачем.
Колегія суддів звертає увагу, що в умовах тимчасової окупації відповідної території оператор газорозподільної системи об`єктивно позбавлений можливості здійснювати належний контроль за функціонуванням газорозподільних мереж, перевіряти фактичні обсяги розподілу природного газу, здійснювати контрольні зняття показників вузлів обліку та встановлювати кінцевого споживача природного газу. За таких обставин відсутня можливість достовірно перевірити маршрут переміщення природного газу після його надходження на окуповану територію, встановити джерело його подальшого розподілу та підтвердити, що відповідний ресурс був фактично отриманий і використаний саме відповідачем.
Враховуючи викладене, самі лише дані інформаційної платформи щодо алокації обсягів природного газу за період після 24.02.2022 не можуть беззаперечно підтверджувати факт постачання та споживання цього природного газу саме відповідачем в умовах тимчасової окупації території. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позивачем належними та достатніми доказами факту набуття відповідачем права власності на спірний обсяг природного газу та його споживання у період з 24.02.2022 по 28.02.2022, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Апелянт стверджує що є помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. Позивач стверджує, що в зазначеній постанові Верховний Суд не врахував відсутність рішення Кабінету Міністрів України про поширення обмежень, а тому зробив передчасний висновок про можливість автоматичного застосування статей 13 та 13-1 Закону лише на підставі факту окупації території. На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апелянта з огляду на таке.
Як вже зазначалося вище, під час розгляду даної справи суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до вимог ч.4 ст. 236 ГПК України.
При цьому саме питання щодо можливості застосування положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до територій, окупованих після 24.02.2022, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України було предметом безпосереднього дослідження та правової оцінки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23.
Як убачається зі змісту зазначеної постанови, Верховний Суд прямо дослідив питання правового значення відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, окуповані після 24.02.2022, та дійшов висновку про поширення дії відповідних обмежень на такі території з огляду на сам факт їх окупації. Отже, твердження апелянта про те, що зазначена обставина не була врахована Верховним Судом під час ухвалення постанови від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, не відповідає її змісту.
Посилання апелянта на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 також не спростовує наведених висновків. Зазначена ухвала має процесуальний характер та не містить остаточного висновку щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах. Натомість постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 є чинною, а отже підлягає врахуванню судами відповідно до положень ч.4 ст. 236 ГПК України.
Більше того, як встановлено колегією суддів, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27.05.2026 у справі №916/1218/23 повернула зазначену справу на розгляд відповідної колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а тому станом на момент розгляду даної справи відсутній будь-який висновок Великої Палати Верховного Суду, який би свідчив про відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 або про її перегляд.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Матеріалами справи підтверджується, що територія місцезнаходження відповідача є тимчасово окупованою з 24.02.2022, а тому місцевий господарський суд обґрунтовано врахував правові наслідки окупації такої території, передбачені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для включення до складу заборгованості вартості природного газу, поставка якого припадає на період після 24.02.2022, а також про недоведеність позивачем належними та достатніми доказами факту набуття та споживання відповідачем спірного обсягу природного газу в умовах тимчасової окупації відповідної території.
У зв`язку з правильним визначенням судом першої інстанції розміру основного боргу є обґрунтованими і здійснені ним розрахунки похідних вимог. Перевіривши виконаний місцевим господарським судом перерахунок 3 % річних, інфляційних втрат та пені з урахуванням виключення із розрахунку вартості природного газу, поставленого після 24.02.2022, колегія суддів встановила його відповідність обставинам справи, умовам договору та вимогам чинного законодавства. Будь-яких помилок у визначенні періодів нарахування, бази нарахування або арифметичних розрахунках судом апеляційної інстанції не встановлено.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права, а фактично зводяться до незгоди скаржника з наданою судом оцінкою доказів та правовими висновками щодо наслідків тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача.
За таких обставин підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Луганської області в оскарженій частині колегія суддів не вбачає.
У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 у справі № 913/503/24 має бути залишене без змін.
Враховуючи відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Луганської області від 22.04.2026 у справі № 913/503/24 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 02.07.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян