ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я

08 червня 2026 року 	 	Справа № 926/1267/26	

За позовом Чернівецької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "АССЕТС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП"

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 974459,83 грн

Суддя Тинок О.С.
Секретар судових засідань Рогатинчук О.В.

Представники:
від позивача – Смотр Д.М. 
від відповідача (у режимі ВКЗ) – Борисенко Л.Ф.

ВСТАНОВИВ:
Чернівецька міська рада звернулась до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "АССЕТС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 974459,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки площею 0,3403га (кадастровий номер 7310136900:40:005:0034) за адресою мм. Чернівці, вул. Хотинська, буд. 4. Власником спірної земельної ділянки є Чернівецька міська територіальна громада, в особі Чернівецької міської ради. Не оформлення відповідачем правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою на правах оренди потягнуло за собою фактичне безоплатне її використання у період з 31 січня 2023 року по 31 грудня 2025 року. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив суму безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в розмірі 974459,83 грн, то позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Згідно із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року справу №926/1267/26 передано на розгляд судді Тинок О.С.
Ухвалою суду від 01 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 29 квітня 2026 року.
21 квітня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву про визнання позовних вимог з розстроченням виконання рішення на 12 місяців щомісячними платежами (вх. №1794).
Відповідач зазначив, що погоджується з вимогами позивача, оскільки володіє на праві приватної власності об`єктом нерухомого майна - Адміністративним корпусом літ. «А», який розташований за адресою м. Чернівці, вулиця Хотинська, 4. Зазначений об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці площею 0,3403 га, якому був присвоєний кадастровий номер 7310126900:40:005:0034, але договір оренди землі між сторонами не було укладено з технічних причин.
У період з 31 січня 2023 року по 31 грудня 2025 року за користування земельною ділянкою кадастровий номер 7310126900:40:005:0034 відповідачем був сплачений земельний податок в розмірі 487678,30 грн, про що повідомив міську раду, а остання їх врахувала і здійснила перерахунок розміру безпідставно збережених коштів.
Відповідач звертався до міської ради щодо розтермінування сплати наявної заборгованості за графіком щомісячно узгоджених платежів протягом 2026 року, однак у відповідь останнього повідомили про підготовку документів щодо стягнення коштів у судовому порядку.
Обґрунтовуючи необхідність розтермінування сплати безпідставно збережених коштів відповідач посилався на те, що місцезнаходження товариства у прифронтовій зоні – у місті Дніпро, яке постійно обстрілюється ракетами та БПЛА різних видів, наявністю постійних перебоїв в енергопостачанні, повітряних тривог (простій персоналу), пошкодженням логістичних ланцюгів, що призвело до важкого фінансового стану товариства, діяльність якого є повністю збитковою.
23 квітня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву (вх. №1614) про участь у судовому засіданні 29 квітня 2026 року у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду. Заява задоволена судом ухвалою від 23 квітня 2026 року.
28 квітня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву про розстрочення виконання рішення на 12 місяців щомісячними платежами (вх. №1691).
У поданій заяві відповідач визнає свій обов`язок щодо виконання рішення Господарського суду Чернівецької області направленого на погашення заборгованості щодо безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,3403 га, кадастровий номер 7310126900:40:005:0034 за період з 31 січня 2023 року по 31 грудня 2025 року в сумі 974459,83 грн, проте просить суд про розстрочення виконання рішення строком на 12 місяців рівними частинами – щомісячними платежами в розмірі по 81204,99 грн у зв`язку з обставинами, що роблять одноразове виконання рішення неможливим.
Відповідач знаходиться та здійснює свою господарську діяльність у прифронтовій зоні – в місті Дніпро. Через обстріли у м. Дніпро, у тому числі критичної інфраструктури, наявні перебої з електропостачанням та порушені всі раніше сформовані логістичні ланцюги. Протягом чотирьох років поспіль кожного дня багато разів лунає повітряна тривога, у відповідача виникають зобов`язання забезпечувати заходи безпеки персоналу. Ці всі обставини призводять до постійних перебоїв у виробничих процесах та істотно впливають на ведення господарської діяльності відповідача. Все це приводить до тяжкого фінансового стану товариства, а діяльність до збитковості, що спричиняє об`єктивні труднощі з одноразового виконанням рішення суду.
Перебуваючи у складних економічних умовах відповідач в період з 31 січня 2023 року по 31 грудня 2025 року щомісячно добросовісно сплачував податок на землю (кадастровий номер 7310126900:40:005:0034), загальна сума якого складає 487678,30 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, які були перевірені позивачем та на підставі яких була зменшена загальна сума заборгованості: з 1396188,78 грн до 974459,83 грн, про що свідчить уточнений розрахунок заборгованості наданий позивачем.
Проте заявлена сума до стягнення є значною та обтяжливою для відповідача. Наразі товариство не має достатніх грошових коштів для одноразового погашення заборгованості у розмірі майже мільйона гривень. Негайне стягнення всієї суми заборгованості призведе до арешту рахунків відповідача, неможливості виплати заробітної плати працівникам та повної зупинки господарської діяльності, що фактично означатиме його банкрутство.
29 квітня 2026 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву про вступ у справу як представника (вх. №1944), яку суд задовольнив та надав доступ до матеріалів електронної справи.
У судовому засіданні 29 квітня 2026 року оголошено перерву до 18 травня 2026 року.
13 травня 2026 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заперечення щодо розстрочення виконання рішення (вх. №2224).
Заперечуючи проти розстрочення виконання рішення позивач зазначив, що вважає маніпулятивними посилання відповідача на ведення бізнесу в умовах воєнного стану в Україні, перебування під постійними обстрілами в м. Дніпро, що негативно впливає на фінансовий стан підприємства. Оскільки, нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної власності за адресою м. Чернівці, вул. Хотинська, 4, де здійснюється підприємницька діяльність відповідача та за яку останній отримує прибуток від господарської діяльності. У м. Дніпро знаходиться юридична адреса відповідача. До того ж3, відповідач, як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, взяв на себе відповідні зобов`язання і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності.
З огляду на викладене у запереченнях позивач просить суд відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців. А у випадку виявлення судом підстав розстрочки виконання судового рішення зменшити термін розстрочення до кінця поточного року.
18 травня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду додаткові пояснення до заяви про розстрочення виконання рішення (вх. №2289).
Відповідач не погоджуючись із твердженнями позивача у поданих запереченнях вказує, що у м. Дніпро не лише юридична адреса, а й місце здійснення господарської діяльності. Відповідач дійсно володіє на праві приватної власності об`єктом нерухомого майна - Адміністративним корпусом літ. «А», який розташований за адресою м. Чернівці, вулиця Хотинська, 4, однак не отримує там прибуток , адже цей об`єкт нерухомості перебуває у незадовільному стані та потребує капітального ремонту, на який у відповідача відсутні грошові кошти. Вказаний об`єкт нерухомості не використовується у господарській діяльності вже понад 10 років і, відповідно, не є можливим отримання будь-якого доходу від його експлуатації. Означений стан будівлі ілюструється у долучених фото. Окрім того, посилання на безпекову ситуацію у м. Дніпро не є маніпулюванням, а заперечення такого факту є проявом правового нігілізму та неповаги до реальних труднощів, з якими кожного дня стикається відповідач.
Ухвалою суду від 18 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 червня 2026 року.
Представник позивача у судовому засіданні 08 червня 2026 року підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов повністю. Крім того, представник позивача заперечила проти розстрочення виконання рішення строком на один рік, водночас погодилась на розстрочення до кінця поточного року.
Представник відповідача у судовому засіданні 08 червня 2026 року позовні вимоги визнала, проте просила суд розстрочити виконання рішення на один рік шляхом сплати коштів рівними частинами щомісячними платежами.
Розглянувши подані сторонами по справі документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7301248802025 від 01 грудня 2025 року земельна ділянка за адресою: м. Чернівці, вул. Хотинська, буд. 4, з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034, площею 0,3403 га і цільовим призначенням: 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку зареєстрована – 04 лютого 2020 року. Спірна земельна ділянка містить безстрокові обмеження у її використанні (зона охорони пам`ятки культурної спадщини).
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317557903 від 13 грудня 2022 року, за Чернівецькою міською радою з 19 грудня 2022 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034, площею 0,3403 га.
Доказів оскарження державної реєстрації земельної ділянки та права власності за позивачем матеріали справи не містять.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №467945663 від 13 березня 2026 року, нерухоме майно загальною площею 2563,20 кв.м., яке розміщене за адресою: м. Чернівці, вул. Хотинська, буд. 4 знаходиться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "АССЕТС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП". 
Матеріали справи містять сформовані витяги із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-9917985892023 від 13 квітня 2023 року та №НВ-9985323812025 від 11 листопада 2025 року, відповідно до яких нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034 становила 1549260,34 грн та 18235963,5 грн відповідно.
18 листопада 2025 року Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради направив відповідачу лист вих.№24/01-08/3-04/4/1945 в якому повідомлено про необхідність сплати безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034 за період з 31 січня 2023 року по 17 листопада 2025 року.
15 грудня 2025 року відповідач направив Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради лист-відповідь вих.№15/12/2025 у якій повідомив про можливу добровільну сплату коштів у разі зменшення розміру суми стягнення на суму здійснених товариством платежів сплаченого земельного податку, а також за можливості розстрочення сплати остаточної суми стягнення протягом 12 місяців щомісячними платежами.
21 січня 2026 року Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради направив відповідачу лист-відповідь у якому було повідомлено останнього, що у департамента відсутні повноваження щодо погодження розмтермінування сплати коштів
10 лютого 2026 року відповідач направив міському голові м. Чернівці та Департаменту урбаністики та архітектури міської ради лист вих.№10/02-2026 у якому просив розглянути питання про добровільне відшкодування безпідставно збережених коштів в сумі 974459,83 грн за умови: строк відшкодування – до 30 грудня 2026 року; перший щомісячний платіж – 100000,00 грн до 30 березня 2026 року; другий та послідуючі платежі по 97162,20 грн щомісяця до 30 числа, починаючи з квітня 2026 року по 30 грудня 2026 року.
Доказів реагування позивача на отриманий лист від відповідача матеріали справи не містять.
Натомість, матеріали справи містять сформований 08 січня 2026 року Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, на підставі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-9917985892023 від 13 квітня 2023 року та №НВ-9985323812025 від 11 листопада 2025 року розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю, які підлягають стягненню з власників об`єктів нерухомого майна за користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою за період з 31 січня 2023 року до 31 грудня 2025 року. Розрахунок здійснений щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034, площею 0,3403 га за адресою м. Чернівці, вул. Хотинська, буд. 4. Сума безпідставно збережених складає у загальному розмірі 1462138,13 грн. Водночас, власником нерухомого майна у вказаний період сплачувався земельний податок у загальному розмірі 478678,30 грн, тому сума безпідставно збережених становить 974459,83 грн.
Відповідач не заперечує факт розміщення належного відповідачу нерухомого майна на спірній земельній ділянці, відсутність правовстановлюючих документів на використання спірної земельної ділянки та погоджується із розрахованою сумою безпідставно збережених коштів.
Станом на момент вирішення даного спору у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та достатні докази сплати відповідачем коштів в сумі 974459,83 грн. 
Отже, предметом позовних вимог є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
Положеннями статті 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Статтею 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою: м. Чернівці, вул. Хотинська, буд. 4 зареєстрована 04 лютого 2020 року з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034, площею 0,3403 га. 
Частиною 1 статті 93 та статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).
Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України “Про оренду землі”).
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №922/3208/19.
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Статтею 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, як це передбачено статтею 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Реалізація права власника комунального майна, у тому числі землі, передбачає право на отримання доходів від користування нею іншими особами, у розмірах та в порядку визначеними чинним законодавством та відповідними правовстановлюючими документами, до яких відноситься договір оренди землі. Не отримання доходів від використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, у зв`язку із не укладенням договору оренди землі, порушує інтереси відповідної територіальної громади та інтереси держави, а тому вимагає від органу місцевого самоврядування, який зобов`язаний їх захищати, вжиття заходів щодо стягнення вказаних коштів.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
За змістом статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Імперативними приписами статті 1166 Цивільного кодексу передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Пунктом “д” частини 1 статті 156 Земельного кодексу України визначено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно з приписами статті 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.
Верховний Суд у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) зазначила, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме з цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17 (провадження № 12-188гс18).
Судом встановлено, що відповідач у період з 31 січня 2023 року по 31 грудня 2025 року використовував спірну земельну ділянку без належних правових підстав та без укладення договору оренди землі.
Факт користування відповідачем спірною земельною ділянкою не заперечується сторонами та не спростований будь-якими належними, допустимими та достатніми доказами, тому зазначені обставини не підлягають доказуванню в силу положень частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, Чернівецька міська рада мала обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за використання спірної земельної ділянки, однак не змогла їх реалізувати внаслідок відсутності між сторонами відносин щодо її використання в порядку, встановленому законом.
Стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати можливе виключно з моменту формування земельних ділянок як об`єктів цивільного права, а саме після проведення державної реєстрації права власності.
Верховний Суд наголошував, що об`єктом цивільних прав може бути земельна ділянка з моменту її формування та державної реєстрації права власності. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №922/1453/20, від 02 червня 2020 року у справі № 922/2417/19, від 29 січня 2019 року у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11 лютого 2019 року у справі № 922/391/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 922/981/18 та від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 29 травня 2020 року у справі № 922/2843/19 у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 Податкового кодексу України).
Статтею 12 Закону України “Про оцінку земель” у редакції, чинній на час вирішення спору судом, регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України “Про оцінку земель”).
Відповідно до статті 20 Закону України “Про оцінку земель” за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Частиною другою статті 20 Закону України “Про оцінку земель” передбачено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру. 
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України.
При цьому статтею 12 Закону України "Про оцінку земель" у редакції, чинній на час вирішення спору судом, регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5 - 7 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").
Відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель" за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
З огляду на те, що чинним законодавством не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (стаття 21 Закону України “Про оренду землі”).
Згідно із статтею 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.
Згідно з пунктом 4.3 Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 23 жовтня 2008 року №715 (зі змінами, внесеними рішенням Чернівецької міської ради від 14 грудня 2023 року №1579), підставою для визначення розміру орендної плати є це Положення та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, виданий уповноваженим органом Державного комітету України по земельних ресурсах у м. Чернівці.
Відповідно до пункту 6.2 Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 23 жовтня 2008 року № 715 (зі змінами, внесеними рішеннями Чернівецької міської ради від 28 липня 2011 року № 221, від 29 березня 2012 року №467), розмір орендної плати переглядається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки земель міста Чернівці та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України, в тому числі рішеннями Чернівецької міської ради, що набрали чинності, у порядку, визначеному законодавством, або умовами договору оренди землі.
Рішенням Чернівецької міської ради від 26 лютого 2021 року № 118 “Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішення міської ради V скликання від 12 лютого 2008 року № 510”, затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців, розроблену Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст “Дніпромісто” імені Ю.М. Білоконя”. Згідно з пунктом 2 рішення нормативна грошова оцінка земель м. Чернівці вводиться в дію з 01 січня 2022 року.
Вказане рішення, як нормативний акт, доведено до відома населення серед іншого і шляхом опублікування на офіційному веб-сайті Чернівецької міської ради http://chernivtsy.eu/portal/1154.
З огляду на зазначене, наявний у матеріалах справи витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-9945699292024 від 08 серпня 2024 року є належними, допустимими та достовірними.
Починаючи з 2022 року річний розмір орендної плати визначається за нормами Податкового кодексу України та обчислюється відповідно до рішення міської ради від 23 жовтня 2008 року № 715 (зі змінами) “Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях" за ставкою 3.0 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної згідно рішення міської ради від 26 лютого 2021 року № 118 “Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівці”.
Судом було встановлено, що відповідач у спірний період сплатив земельний податок у загальному розмірі 487678,30 грн. Позивачем вказаний факт був перевірений і врахований, внаслідок чого було здійснено перерахунок суми безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати. Так, за період з 31 січня 2023 року до 31 грудня 2025 року позивач зменшив розмір суми з 1462138,13 грн до заявлених до примусового стягнення 974459,83 грн.
Дослідивши наявні у матеріалах справи розрахунки заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати у сумі 974459,83 грн, суд вважає його обґрунтованим.
З означеним погоджується і відповідач.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 974459,83 грн за користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 7310136900:40:005:0034, площею 0,3403 га за адресою м. Чернівці, вул. . Хотинська, буд. 4 у період з 31 січня 2023 року до 31 грудня 2025 року підлягає задоволенню.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06 вересня 2005 року).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15 травня 2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Згідно із частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Відповідно до частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи визнання позову відповідачем і те, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач за звернення із відповідною позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 14616,90 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №392 від 26 березня 2026 року.
Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону України “Про судовий збір” та статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
З огляду на визнання відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету сплачений судовий збір в розмірі 7308,45 грн, решту судового збору покласти на відповідача.
Крім того, визнаючи позов та виявляючи бажання добровільно сплатити заявлену суму до стягнення, відповідач подав до суду заяву про розстрочення виконання рішення (вх. №1691 від 28 квітня 2026 року). 
Дослідивши матеріали справи, розглянувши заяву відповідача про розстрочку виконання рішення, заслухавши позицію сторін по справі, суд зазначає про наступне.
Відповідно до пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України обов`язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.
Згідно зі статтею 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України).
Положеннями частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Згідно з пунктом 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17 жовтня 2012 року “Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України” підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.
Так, відповідно до зазначених норм процесуального закону надання заявнику відстрочення або розстрочення виконання рішення є правом господарського суду, яке закон не обмежує точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання відстрочки.
Питання задоволення заяви сторони у справі про розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення
Разом з тим, суд також враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.
Тобто важливим є досягти балансу інтересів сторін, оскільки передбачена процесуальним законом можливість розстрочення виконання судового рішення жодним чином не звільняє сторону боржника від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання безспірних вимог стягувача, попри те надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін, а саме:
- для боржника - загрозу неможливості подальшого виконання своїх зобов`язань та припинення своєї господарської діяльності;
- для стягувача - загрозу можливості неотримання одразу протягом тривалого часу присудженої до стягнення суми коштів внаслідок переходу боржника в стан неплатоспроможності. 
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.
Європейський суд з прав людини зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07 жовтня 2003 року у справі Корнілов та інші проти України, заява №36575/02).
На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).
Для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.
Розстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2018 року у справі №920/199/16.
Обґрунтовуючи заяву про розстрочення виконання судового рішення, відповідач посилається на воєнний стан в країні, місцезнаходження у м. Дніпро, введення господарської діяльності у прифронтовому місті, наявністю постійних перебоїв в енергопостачанні, повітряних тривог (простій персоналу), пошкодженням логістичних ланцюгів, що призвело до важкого фінансового стану товариства, діяльність якого є повністю збитковою. Одноразова сплата суми безпідставно збережених коштів позбавить можливості виплатити заробітну плату працівника і запровадити процедуру банкрутства. 
Водночас, відповідач виявляє намір добросовісно сплатити кошти на користь позивача шляхом щомісячної сплати суми рівними частинами кожного календарного місяця протягом року.
Оцінюючи вищенаведені обставини суд враховує, що боржник не ухиляється від виконання своїх обов`язків з погашення заборгованості, що розстрочка виконання рішення є тією мірою, яка надає можливість працювати товариству та здійснювати поступове погашення заборгованості, оскільки одночасне примусове стягнення всієї заборгованості може вкрай негативно вплинути на його функціонування.
У судовому засідання 08 червня 2026 року представник позивач погодився на розстрочення виконання рішення лише до кінця поточного року.
Судом встановлено, що відповідач за місяць до подання позову до господарського суду самостійно звертався до позивача із запитом щодо розтермінування добровільної сплати безпідставно збережених коштів до 30 грудня 2026 року
Положеннями частини 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Враховуючи вище наведене, беручи до уваги позицію відповідача та позивача стосовно поданої відповідачем заяви, а також матеріальні інтереси обох сторін, з метою дотримання балансу їх інтересів, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України та розстрочення виконання судового рішення у цій справі. 
Водночас, задля дотримання балансу інтересів усіх сторін, суд дійшов висновку задовольнити частково подану відповідачем заяву про розстрочення виконання рішення (вх.№1691 від 28 квітня 2026 року).
Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 130, 191, 220, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "АССЕТС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП" (49000, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Павла Нірінберга, буд. 10, код 34316490) на користь Чернівецької міської ради (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, Центральна площа, буд. 1, код 36068147) безпідставно збережені кошти у розмірі 974459,83 грн на розрахунковий рахунок: Чернівецьке ГУК/Чернівецька ТГ/, код ЄДРПОУ 37836095, р/р №UA618999980314010611000024405, Казначейство України (ЕАП), код платежу 24062200 (Кошти за шкоду, що заподіяна на земельних ділянках державної та комунальної власності, які не надані у користування та не передані у власність, внаслідок їх самовільного зайняття, використання не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу).
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "АССЕТС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП" (49000, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Павла Нірінберга, буд. 10, код 34316490) на користь Чернівецької міської ради (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, Центральна площа, буд. 1, код 36068147) витрати зі сплати судового збору у розмірі 7308,45 грн на розрахунковий рахунок: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, р/р UA70820172034422010200042806 ДКСУ м. Києва, код 04062216.
4. Повернути Чернівецькій міській раді (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, Центральна площа, буд. 1, код 36068147) з державного бюджету України 7308,45 грн судового збору, сплаченого платіжною інструкцією №392 від 26 березня 2026 року до Господарського суду Чернівецької області за подання позову.
5. Розстрочити виконання судового рішення по справі № 926/1267/26 строком на сім місяців до 31 грудня 2026 року зі сплатою коштів щомісячно рівними частинами у розмірі 139208,55 грн.

У судовому засіданні 08 червня 2026 року було проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України, повне рішення складено та підписано 12 червня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК