Справа № 523/17981/25
Провадження №2/523/1315/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд міста Одеси у складі: 
головуючого судді – Кисельова В.К.
за участю секретаря – Дзюба Г.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (код ЄДРПОУ: 37825968, адреса: вул. Менделєєва, буд.8, оф.94/1, м. Київ, 01103) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошових зобов`язань, визначених рішенням суду,
ВСТАНОВИВ:
Підстави заявлених позовних вимог. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (код ЄДРПОУ: 37825968, адреса: вул. Менделєєва, буд.8, оф.94/1, м. Київ, 01103) звернулось з позовом до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошових зобов`язань, визначених рішенням суду, посилаючись на наступні обставини. 
Так  15 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11198641000 згідно умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 80000,00 доларів США, строком з 15 серпня 2007 року по 15 серпня 2017 рік, на споживчі потреби. Наданий кредит забезпечений договором поруки № 134047 від 15.08.2007 року, який було укладено між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за яким він взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. 
Заочним рішенням Суворовським районним судом м.Одеси від 28.05.2010 року по справі № 2-2767 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк» заборгованість по Кредитному договору №1119861000 від 15 серпня 2007 р. в розмірі 775055,25 грн., держмито 1700,00 грн. , 120 грн. витрати на інформаційне - технічне забезпечення, а всього 776 875,25 грн. 
На підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011р., укладеного між Банком та ТОВ Кей Колект до останнього перейшли права вимог по кредитним зобов`язанням в тому числі і право вимоги по кредитному договору №11198641000 від 15.08.2007р. та договору поруки. На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, залишок боргу складає 775 055,25 грн.
Права ТОВ «Кей Колект», як нового кредитора, підтверджуються копіями Договору факторингу (додається). Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі V«310/11534/13-n (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 провадження №12-302гс18). Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання .
Отже, ТОВ «Кей Колект», як новий кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, до повного виконання грошового зобов`язання. 
Щодо строку нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат та строку звернення до суду з позовом До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову . Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). 
Щодо продовження строків давності, необхідно зазначити таке : З 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/ та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину . Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України,які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому ТОВ «Кей Колект» звертаючись з позовом про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.
У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у наслідок прострочення Відповідачем сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту, та рішенню суду року складає: 1) згідно з Розрахунком суми 3 % річних , за період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних , становить: 113 964,97 грн. (копія розрахунку додається); 2) згідно з Розрахунком суми інфляційних втрат , за період з «02» квітня 2017 року року по «23» лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат , розрахунку додається). становить: 375 842,55 грн. (копія Всього сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить: 489 807,52 грн.
На підставі викладеного, позивач просить: 
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість у сумі 489 807,52 грн., з яких:- сума 3 % річних , в розмірі: 113 964,97 грн.- сума нарахованих інфляційних втрат 3. , в розмірі: 375 842,55 грн. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» - суму сплаченого судового збору, в розмірі: 5877,68 грн.
Позиція відповідачів.
Представник відповідачів – адвокат Судаков В.В., подав відзив у справі наступного змісту. 
15 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11198641000 згідно умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 80000,00 доларів США, строком з 15 серпня 2007 року по 15 серпня 2017 рік, на споживчі потреби. наданий кредит забезпечений договором поруки № 134047 від 15.08.2007 року, який було укладено між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за яким він взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. 
Заочним рішенням Суворовським районним судом м. Одеси від 28.05.2010 року по справі № 2-2767 позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість по Кредитному договору №1119861000 від 15 серпня 2007 р. в розмірі 775055,25 грн., держмито 1700,00 грн., 120 грн. витрати на інформаційне - технічне забезпечення, а всього 776 875,25 грн. 
На підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011р., укладеного між Банком та ТОВ «Кей-Коллект» до останнього перейшли права вимог по кредитним зобов`язанням в тому числі і право вимоги по кредитному договору №11198641000 від 15.08.2007р. та договору поруки. 
На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, залишок боргу складає 775 055,25 грн.
Предметом спору є стягнення з відповідачів на користь позивача нараховану на підставі статті 625 ЦК України заборгованість за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних, становить: 113 964,97 грн. та суми інфляційних втрат, 375 842,55 грн. Всього: 489 807,52 грн. Сторонами визнається, та не оспорюється дві обставини: на сьогоднішній день відсутнє відкрите виконавче провадження що стягнення з відповідачів кредитної заборгованості у розмірі 775 055,25 грн, яка виникла на підставі кредитного договору № 11198641000 від 15 серпня 2007 року.
В той же час, представника відповідача стверджує, що позивачем безповоротно втрачена можливість пред`явлення виконавчого листа для примусового стягнення такої заборгованості.
У разі заперечень позивачем цих обставин, він може спростувати шляхом надання суду доказів звернення до виконавчої служби про примусове виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.05.2010 року по справі № 2 2767, та наслідки такого звернення – закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого листа, тощо.
Позивач не зазначив у позові такі обставини: 15.08.2007 р. був укладений кредитний договір, який був забезпечений укладеним в той же день договором іпотеки , за яким ОСОБА_1 передала Банку квартиру АДРЕСА_2 .
Судовим рішенням, яке набрало законної сили від 26 вересня 2017 р. , ухвалене між тими ж сторонами за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Миколаївни, за участю третьої особи без самостійних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - про визнання незаконною і скасування державної реєстрації права власності, (справа № 523/11862/16-ц встановлено: ), «З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності індексний номер 43114534 від 01.09.2015р., убачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., на підставі договору іпотеки від 15.08.2007р., реєстровий номер: 3718, було зареєстровано право власності за ТОВ «Кей-Коллект» на квартиру квартиру АДРЕСА_2 . … суд вважає, що приватний нотаріус не мала правових підстав для вчинення державної реєстрації прав власності на квартиру ». Суд вирішив: «Позов ОСОБА_1 - задовольнити. Визнати незаконним і скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 24072002 від 01.09.2015р., яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (ЄДРПОУ 37825968). Зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву Аллу Михайлівну внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 24072002 від 01.09.2015р., яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 37825968)». Це рішення набрало законної сили. 
Тобто, позивач невдало намагався вживати дій щодо примусового виконання умов кредитного договору шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки державну реєстрацію за собою речових прав на предмет іпотеки, що було визнано судом незаконним та скасовано, та не вживав заходів примусового виконання рішення про стягнення заборгованості. Це його свідомий вибір. Правові висновки з цих обставин, якими обґрунтовується правова позиція відповідачів. 
Представник відповідачів вважає, що неможливість стягнення основного боргу у зв`язку із спливом пред`явлення виконавчого документу до примусового стягнення, унеможливлює нарахування на такий борг 3% річних за ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання відповідачів сплачувати 3% річних перетворилось у натуральне зобов`язання і не може бути захищено в судовому (примусовому).
Рух справи. 
31.08.2025р. позовна заява надійшла до суду. 
Ухвалою суду від 10.09.2025р. судом було відкрито спрощене провадження та розгляд справи було призначено на 02.12.2025р. о 10.30.
01.12.2025р. від представника відповідачів – адвоката Судакова В.В. надійшло заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження. 
В судове засідання 02.12.2025р. сторони не з`явились, а тому судом оголошено перерву в судовому засіданні та наступний розгляд справи призначено на 12.02.2026р. о 15.00.
12.12.2025р. від представника відповідачів – адвоката Судакова В.В. надійшов відзив у справі. 
Ухвалою суду від 12.02.2026р. було задоволено клопотання представника відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Судакова В.А. про розгляд справи у порядку загального провадження, судом вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, яке призначити на 19 березня 2026р. о 10.20.
Ухвалою суду від 19.03.2026р. було закрито підготовче судове засідання та розгляд справи призначено по суті на 21.05.2026р. о 14.00 в залі судових засідань № 21, в приміщенні Пересипського районного суду м. Одеси, за адресою м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 68.
В судове засідання 21.05.2026р. о 14.00 сторони не з`явились, а тому судом оголошено перерву в судовому засіданні та наступний розгляд справи призначено на 18.06.2026р.
Пояснення сторін в судовому засіданні. 
В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, від представника позивача – Ткаченко Б.Р. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а від представника відповідачів – адвоката Судакова В.В. також надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю відповідачів. 
На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників сторін на підставі наявних доказів. 
Встановлені судом обставини справи та відповідні правовідносини.
Так судом встановлено, що так  15 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11198641000 згідно умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 80000,00 доларів США, строком з 15 серпня 2007 року по 15 серпня 2017 рік, на споживчі потреби. Наданий кредит забезпечений договором поруки № 134047 від 15.08.2007 року, який було укладено між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за яким він взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. 
Заочним рішенням Суворовським районним судом м.Одеси від 28.05.2010 року по справі № 2-2767 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк» заборгованість по Кредитному договору №1119861000 від 15 серпня 2007 р. в розмірі 775055,25 грн., держмито 1700,00 грн. , 120 грн. витрати на інформаційне - технічне забезпечення, а всього 776 875,25 грн. 
На підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011р., укладеного між Банком та ТОВ Кей Колект до останнього перейшли права вимог по кредитним зобов`язанням в тому числі і право вимоги по кредитному договору №11198641000 від 15.08.2007р. та договору поруки. На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, залишок боргу складає 775 055,25 грн.
Права ТОВ «Кей Колект», як нового кредитора, підтверджуються копіями Договору факторингу (додається). Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №«310/11534/13-n (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 провадження №12-302гс18). Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у наслідок прострочення Відповідачем сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту, та рішенню суду року складає: 1) згідно з Розрахунком суми 3 % річних , за період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних , становить: 113 964,97 грн. (копія розрахунку додається); 2) згідно з Розрахунком суми інфляційних втрат , за період з «02» квітня 2017 року року по «23» лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат , розрахунку додається). становить: 375 842,55 грн. (копія Всього сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить: 489 807,52 грн.
В той же час, представника відповідача стверджує, що позивачем безповоротно втрачена можливість пред`явлення виконавчого листа для примусового стягнення такої заборгованості.
Враховуючи, що відсутнє чинне виконавче провадження, строки пред`явлення виконавчого листа сплинули, то це факт, унеможливлює нарахування на такий борг 3% річних за ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання відповідачів сплачувати 3% річних перетворилось у натуральне зобов`язання і не може бути захищено в судовому (примусовому).
В той же час, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
В указаній справі, виснувавши про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено такий правовий висновок: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3 % річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.».
Велика Палата Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 погодилася з наведеними висновками, з огляду на таке.
У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим.
Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 вказала, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Суд, перевіряючи питання дотримання строків у даній справі враховує, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
У п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувачу вказано, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Проте, відповідно до частин 1, 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Таким чином, з огляду на положення п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа у справ її з прийняттям Закону № 1404-VIII продовжився до 24.12.2017р., та сплив 25 грудня 2017 року.
Фактичні обставини. 
Судом встановлено, що виконавчий лист №2-2767/10 про стягнення грошової суми у розмірі 776875,25 грн., боржник ОСОБА_1 , стягувач ПАТ «УкрСиббанк», було видано Суворовським районним судом м.Одеси на виконання рішення суду від 28.05.2010 року по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.
12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за умовами якого до товариства перейшло право вимоги по кредиту.
Виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого листа було повторно відкрито 02.12.2015 року.
Вищевказані обставини встановлені ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 22.02.2016р. у справі  523/18702/15-ц
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси 10.05.2016р. у справі 523/5870/16-цбуло замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968, юридична адреса: м. Київ, вул. Межигірська. б.22) у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа 2-2767/10, виданого 16.02.2011 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 776875,25 грн..
В той же час, з відомостей відкритої бази даних АСВП вбачається відсутність виконавчих проваджень з виконання вищевказаного документа. Тобто, виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся, доказів пред`явлення до виконання виконавчого листа Первісним кредитором, відкриття виконавчого провадження раніше за дату початку функціонування АСВП позивачем суду не надано.
Тобто, з моменту закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до моменту звернення до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за невиконання рішення суду минуло близько 10 років.
Вказаний строк, на думку суду, був достатнім, аби ТОВ «Кей-Колект» ініціювало питання про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, проте, таке питання не було ініційовано ані первісним Стягувачем, ані його правонаступником.
Таким чином, ураховуючи те, що строк пред`явлення виконавчого листа закінчився, а існування будь-яких обставин, які б свідчили про переривання строку пред`явлення виконавчого листа, зупинення або поновлення такого строку позивачем не доведені, беручи до уваги те, що з моменту пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання минуло близько 10 років та протягом вказаного строку стягувачем питання про поновлення вказаного строку не ініціювалось, будь-яких рішень про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не приймалося, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат в цьому конкретному випадку не може бути застосована, оскільки порушує принцип правової визначеності, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Отже, враховуючи відмову у позові, судові витрати у справі покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (код ЄДРПОУ: 37825968, адреса: вул. Менделєєва, буд.8, оф.94/1, м. Київ, 01103) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )
про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошових зобов`язань, визначених рішенням суду, а саме період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних , становить: 113 964,97 грн. (копія розрахунку додається); 2) згідно з Розрахунком суми інфляційних втрат , за період з «02» квітня 2017 року року по «23» лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат , розрахунку додається). становить: 375 842,55 грн, всього у розмірі 489 807,52 грн. – залишити без задоволення у повному обсязі. 
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя     В.К. Кисельов

Повний текст рішення складено та підписано 23.06.2026