Номер провадження: 22-ц/813/1225/26 
Справа № 521/4931/21
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом війни другої групи. Статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту.
12 грудня 2018 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою, в якій просив видати лист талонів на пільговий проїзд територією країн-членів СНД.
Листом від 21.12.2018 Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надало відповідь на звернення позивача, в якій зазначило, що листи талонів до управління надходять шляхом розподілу через Департамент соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації, листи талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на 2016-2020 роки до управління не надходили та на даний час відсутні.
З метою захисту свого порушеного права на проїзд територією країн-членів СНД та отримання листа талону на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, у січні 2019 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства соціальної політики України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №420/219/19, позов ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості і зобов`язано Міністерство соціальної політики України здійснити замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 скасоване та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, проте, було відмовлено у задоволені вимог позивача до Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою Касаційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року, касаційну скаргу було задоволено та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19 - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, яке є правонаступником Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і в цій частині залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19.
На момент звернення позивача до суду з зазначеним вище адміністративним позовом відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» виготовлення бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", здійснюється Міністерством фінансів - за замовленням Міністерства соціальної політик.
Позивач вказує, що вже підчас розгляду справи за його позовом в адміністративних судах, Урядом України були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» згідно яких виготовлення бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", здійснюється Міністерством фінансів - за замовленням Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб (постанови КМУ №887 від 16.10.2019).
Тобто, на думку позивача, Міністерство соціальної політики усвідомлюючи безперспективність своєї правової позиції та з метою уникнення відповідальності за не виконання з 2016 року свого обов`язку в замовленні бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД для інвалідів війни, ініціювала внесення змін п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», якими обов`язок замовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД покладається на інше міністерство.
Після отримання постанови Верховного суду, позивач звернувся до Міністерства у справах ветеранів України для його належного виконання. Проте, відповідачами не було вжито жодних заходів для виготовлення у 2020 році бланки листів талонів для пільгового проїзду по території країн-членів СНД.
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленком В.О. постановою від 03.09.2020 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №420/219/19 від 03.08.2020 р.
21 січня 2021 року вказане виконавче провадження було закрито без його виконання. Державним виконавцем при закриті виконавчого провадження до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, проте вказане повідомлення не було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правоохоронним органами не було вчинено дій для притягнення до відповідальності посадових осіб боржника за невиконання судового рішення.
Позивач вказує на те, що після численних запитів та письмових звернень до відповідачів після яких він не зміг у 2020 році отримати листа талонів на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, позивач змінив відношення до оточуючих людей, стосунки з ними значно погіршилися, в тому числі у зв`язку з ототожненням дії посадових осіб органів державної влади з діями інших людей, що спричинило додаткових страждань. Вищевказані обставини, як зазначає позивач, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми.
Окремою підставою для спричинення моральних страждань позивач зазначає вимушену необхідність постійно звертатися та відвідувати різноманітні державні органи, чекати в чергах на прийом до державних посадовців.
Позивач також зазначив, що вважає за необхідне при розрахунки завданої моральної шкоди виходити з розміру мінімальної заробітної плати у 2020 році помноженої на кількість місяців не виконання відповідачем позитивного для позивача рішення суду з відновлення його порушеного права на пільговий проїзд територією країн-членів СНД, а саме: в 2020 році, розмір мінімальної заробітної плати становив 5 000 гривень, а отже відшкодуванню підлягає 5000*8=40 000 гривень.
Отже, позивач наполягає на тому, що гарантоване Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" право інвалідів війни на пільговий проїзд по території країн-членів СНД є матеріальним інтересом, який захищено статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Обґрунтовуючи спричинення матеріальних збитків позивач зазначив, що в 2020 році через пандемію було скасовано залізничне сполучення з країнами членами СНД, проте існувало авіасполучення зокрема Беларуські авіалінії та інші, середня вартість квитка становила 5 500 грн, в один кінець. Отже, на думку позивача, їм втрачена можливість скористатися пільговим проїздом авіатранспортом в обидва кінця на суму 11 000 грн.
На підставі наведеного, позивач просить суд:
-стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 40 000 гривень;
-стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди на користь громадянина ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 11 000 гривень. 
Представник Міністерства у справах ветеранів України подав до суду відзив, у якому зазначив, що вони заперечують проти позову ОСОБА_1 у повному обсязі заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не відповідають чинному законодавству, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, на думку відповідача, не можуть бути задоволені, оскільки, Мінветеранів листом від 03.08.2020 №6338/02/9.1-20 проінформувало позивача про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19 за результатом його перегляду постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020, а саме що було здійснено замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків відповідних листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД.
Представник Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн членів СНД здійснює Міністерство соціальної політики України, а з 16.10.2019 Міністерство у справах ветеранів війни. У 2021 року Мінветеранів на виготовлення бланків документів для ветеранів війни бюджетною програмою 1501040, передбачено видатки в розмірі 5,21 млн. гривень та на теперішній час опрацьовується проект постанови Кабінету Міністрів України, якою буде визначено механізм використання бюджетних коштів. Департамент лише видає талони на проїзд, тому поки їх не буде виготовлено та поки вони не надійдуть до Департаменту, видати зазначені талони та виконати рішення суду не має можливості. Представник відповідача у відзиві вказав, що позивач при зверненні до суду жодними належними та допустимими доказами не обґрунтування завдану йому моральну та матеріальну шкоду. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник Міністерства соціальної політики подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували б факт заподіяння йому шкоди. Крім, цього позивачем не доведено протиправність поведінки органів держаної влади та причинного зв`язку між діяльністю органів державної влади та заподіяної шкоди позивачу. Зазначив, що Міністерство соціальної політики не порушувало прав позивача та діяло в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України.
Представник третьої особи Державної казначейської служби України подав до суду пояснення на позовну заяву, в якій вказав, що позивач в заяві ототожнює Державну казначейську службу України з Державою України та Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду. Всупереч цьому, представник Державної казначейської служби України, вказав, що виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. У зв`язку з цим окремі юридичні особи, в тому числі, Міністерство соціальної політики України, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-яку виплату, зокрема, відшкодування шкоди повинно здійснюватися за рахунок таких органів. Тому стягнення шкоди, завданої державними органами проводиться не з Державного бюджету України, а шляхом списання коштів з рахунків винних органів, як розпорядників бюджетних коштів, рахунки, яких відкриті в Державні казначейській службі України. Крім цього, представник третьої особи в своїх запереченнях вказав, що позивач при обґрунтуванні розміру матеріальної шкоди посилається лише на власні розрахунки та не надає жодних доказів на підтвердження розрахункової суми упущеної вигоди. Разом з тим, позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що Міністерство соціальної політики не здійснювало замовлення на виготовлення бланків талонів на пільговий проїзд країнами СНГ, що призвело до порушення прав позивача. Вказав, що бездіяльність державних органів викликала у позивача відчуття несправедливості, недовіри до владних органів, оточуючих, що сталою причиною погіршення стосунків з людьми, порушення нормальних умов існування. Крім цього, позивач витратив велику кількість часу на оскарження незаконної бездіяльності органів державної влади. Вважає, що вимоги про стягнення з органів державної влади на його користь моральної та моральної шкоди є законними та обґрунтованими в повному обсязі.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року по справі позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзивах на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також відповідно до посвідчення інваліда II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року серії II №029658, що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни, та ОСОБА_1 , відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на безкоштовний проїзд на територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік.
Відповідно до п. 7-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Для реалізації своїх прав на отримання пільг на безкоштовний проїзд територіями країн-членів СНД один раз на рік, ОСОБА_1 звернувся з листом від 21.12.2018 Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надало відповідь на звернення, в якій зазначило, що листи талонів до управління надходять шляхом розподілу через Департамент соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації, листи талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на 2016-2020 роки до управління не надходили та на даний час відсутні.
Також, судом встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/219/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №420/219/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості.
Зобов`язано Міністерство соціальної політики України здійснити замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни».
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №420/219/19 апеляційні скарги Міністерства соціальної політики України, ОСОБА_1 – задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики України, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 від 12 грудня 2018 року вх. №13-44/6484.
Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 листа талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості.
Зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надати ОСОБА_1 лист талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення інваліда війни II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року, серія II №029658, згідно ст. 2 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них», підписаною 12.03.1993.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі №420/219/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №420/219/19 – скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, яке є правонаступником Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і в цій частині залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19.
В іншій частині постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19 – залишено без змін.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – Коваленко В.О. від 03.08.2020 було відкрито виконавче провадження щодо зобов`язання Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надати ОСОБА_1 лист талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення інваліда війни II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року, серія II №029658, згідно ст. 2 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них», підписаною 12.03.1993.
Постановою державного виконавця від 21.01.2021 виконавче провадження було закрито без його виконання. При цьому, державним виконавцем при закриті виконавчого провадження до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, проте вказане повідомлення не було внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правоохоронним органами не було вчинено жодних дій для притягнення до відповідальності посадових осіб боржника за невиконання судового рішення. Отже державний виконавець не пересвідчився чи було за його повідомленням вчені будь – які дії.
Ухвалою Одеського окружного суду від 21 жовтня 2021 року по справі №420/219/19 було прийнято звіт Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про виконання судового рішення по справі №420/219/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили.
Судом було встановлено, що Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради зазначає, що листи талони на пільговий проїзд по території країн-членів СНД у нього відсутні, оскільки вони не виготовлені та не надійшли, тому видати зазначені талони немає можливості, що є поважною причиною, по якій на теперішній час неможливо виконати зазначене рішення суду. Таким чином, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вчинив всі необхідні залежні від нього дії в межах компетенції з метою виконання судового рішення по справі №420/219/19 у встановлений судом строк.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимога ОСОБА_1 про відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 11 000 гривень, у зв`язку з невиконанням вимоги п. 21 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо не надання талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД, суд першої інстанції вказав, що такі збитки не є матеріальною шкодою та збитками у відповідності до ст. ст. 22, 1166, 1174 ЦК України, також, позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат та доказів на підтвердження їх розміру.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 11 000 гривень.
Так, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Обґрунтовуючи спричинення матеріальних збитків позивач зазначив, що в 2020 році через пандемію було скасовано залізничне сполучення з країнами членами СНД, проте існувало авіасполучення зокрема Беларуські авіалінії та інші, середня вартість квитка становила 5 500 грн, в один кінець. Отже, на думку позивача, він втратив можливість скористатися пільговим проїздом авіатранспортом в обидва кінця на суму 11 000 грн.
Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат на суму 11 000 грн, такі збитки не є матеріальною шкодою та збитками у відповідності до ст. ст. 22, 1166, 1174 ЦК України, є абстрактними, а тому не підлягають відшкодуванню.
При цьому, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданої моральної шкоди 40 000 гривень.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції виходив із того, що для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення з урахуванням особливостей встановлених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, при цьому, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями/бездіяльності посадових осіб та настанням шкоди.
Суд зазначив, що самий лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди із зазначенням доказів на підтвердження такої шкоди (письмові докази, показання свідків, висновки експертів), які не були надані до суду в цьому проваджені.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині та зазначає наступне.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини 1-2 статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2022 у справі №569/20510/19).
Абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20).
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі №686/21800/21).
По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі №757/3725/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 у справі №455/1076/16-ц, вказано, що «тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості».
Як вже було встановлено, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №420/219/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України здійснити замовлення до Міністерства фінансів України на виготовлення бланків листів талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни». В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №420/219/19 апеляційні скарги Міністерства соціальної політики України, ОСОБА_1 – задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики України, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 від 12 грудня 2018 року вх. №13-44/6484.
Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 листа талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості.
Зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надати ОСОБА_1 лист талонів на пільговий проїзд по території країн-членів СНД на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення інваліда війни II групи міжнародного зразка за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року, серія II № 029658, згідно ст. 2 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них», підписаною 12.03.1993.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі №420/219/19 постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №420/219/19 – скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, яке є правонаступником Міністерства соціальної політики, про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і в цій частині залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №420/219/19.
В іншій частині постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №420/219/19 – залишено без змін.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – Коваленко В.О. від 03.08.2020 відкрито виконавче провадження №62930645.
Постановою державного виконавця від 21.01.2021 виконавче провадження було закінчено без його виконання, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 63 цього Закону.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Державним виконавцем при закриті виконавчого провадження до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, проте вказане повідомлення не було внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правоохоронним органами не було вчинено жодних дій для притягнення до відповідальності посадових осіб боржника за невиконання судового рішення.
ОСОБА_1 вказує, що внаслідок невиконання державними службовцями вищезазначених судових рішень по адміністративній справі №420/219/19 йому спричинено моральну шкоду, він не міг реалізовувати своє право на пільговий проїзд. Талони на безкоштовний проїзд на 2022-2026 року йому були видані лише в січня 2022 року.
Суд першої інстанції фактично виходив із того, що обставина визнання судом протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та бездіяльність Міністерства соціальної політики України, правонаступником якого є Міністерство у справах ветеранів України, не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. 
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями/бездіяльності посадових осіб та настанням шкоди.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Однак, суд першої інстанції не врахував, що підставою позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є не лише сама обставина визнання судом у справі №420/219/19 протиправними дій Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та бездіяльність Міністерства соціальної політики України, правонаступником якого є Міністерство у справах ветеранів України, а й саме тривале невиконання судових рішень по справі №420/219/19, які набрали законної сили, чим йому спричинено моральної шкоди.
Колегія суддів враховує, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року, в якій суд дійшов висновку, що Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вчинив всі необхідні залежні від нього дії в межах компетенції з метою виконання судового рішення по справі №420/219/19, а тому відсутні правові підстави для накладення на нього штрафу, відповідне забезпечення листами талонами на пільговий проїзд по території країн-членів СНД не залежить від них особисто.
При цьому, апеляційний суд не може залишити поза увагою, що однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України визначено обов`язковість судових рішень (пункт 9 статті 129 Конституції України).
У статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказував, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини 1-2 статті 55, частини 1-2 статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року №2-рп(ІІ)/2019).
З огляду на сутність порушення прав особи, яке полягає у невиконанні обов`язкового судового рішення, що є однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України, невід`ємною складовою права кожного на справедливий суд, немає підстав для висновку, що невиправдане та тривале невиконання остаточного судового рішення, за що держава несе відповідальність, не спричиняє моральних страждань особи.
Подібного по суті висновку в справі про стягнення моральної шкоди з Держави Україна за тривале невиконання судового рішення, дійшов Верховний Суд у постанові від 19.11.2025 у справі №215/1484/20 (провадження №61-15868св24).
Тому за обставин цієї справи позивач має право на грошову компенсацію моральної шкоди Державою Україною на підставі статті 23 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року).
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування завданої шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У постанові від 21.04.2022 у справі №748/359/20 Верховний Суд зазначив, що «…будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом…».
Апеляційний суд вважає, що стягнення на користь позивача грошової компенсації моральної шкоди, яка завдана фізичній особі тривалим невиконанням остаточного судового рішення, в розмірі 5 000 гривень, відповідатиме принципам розумності та виваженості та є справедливою сатисфакцією моральним стражданням позивача, з урахуванням характеру порушень прав позивача.
За таких обставин рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Аналогічні правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 17.01.2024 в справі №211/2832/19 (провадження №61-9749св23).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5 000 (п`ять тисяч) гривень грошової компенсації моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 25 травня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда