ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4004/24 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Карпушової О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду-
В С Т А Н О В И Л А:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/14/20 від 09.09.2021 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 10.09.2021 по 07.09.2023 у розмірі 826 041,92 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка повідомила, що наказом від 15.11.2019 її було звільнено з посади прокурора Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 21.11.2019. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 у справі №640/14/20: визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №1 від 04.11.2019 №242 про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 15.11.2019 №1532ц та поновлено позивачку з 21.11.2019 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України; стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 10.09.2021 по 07.09.2023 у розмірі 822 846,40 грн (вісімсот двадцять дві тисячі вісімсот сорок шість грн 40 коп.).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора посилався на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Наказом Генеральної прокуратури України від 15.11.2019 №1532ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019.
Не погоджуючись з правомірністю свого звільнення, позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №640/14/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2021 скасовано та прийнято нове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії № 1 від 04.11.2019 №242 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора».
Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 15.11.2019 №1532ц.
Поновлено ОСОБА_1 з 21.11.2019 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад правління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2019 по 09.09.2021 у розмірі 718 992,00.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
11.10.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва був виданий виконавчий на примусове виконання рішення суду апеляційної інстанції щодо поновлення позивачки на посаді.
Постановою державного виконавця від 03.12.2021 ВП №67722224 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №640/14/20, виданого 11.10.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Постановою державного виконавця від 09.12.2021 ВП №67722224 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закон України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу.
Листом від 27.07.2023 №07/1/1-1107ВИХ-23, отриманим ОСОБА_1 28.08.2023, Офіс Генерального прокурора повторно просив позивачку прибути до Департаменту кадрової політики та державної служби Офісу Генерального прокурора з метою вирішення питання щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 у справі №640/14/20 про поновлення на посаді.
Лист аналогічного змісту від 10.03.2023 №07/1/1-379ВИХ-23, направлений позивачці, повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Постановою від 31.08.2023 ВП №72659174 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №640/14/20, виданого 11.10.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва, про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Наказом Офісу Генерального прокурора від 08.09.2023 №1054ц відповідно до статті 9 Закону України «Про прокуратуру», скасовано наказ Генерального прокурора від 15.11.2019 №1532ц про звільнення позивачки та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад правління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України з 21.11.2019. Підставою вказано заяву ОСОБА_1 , постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021, постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 31.08.2023 ВП №72659174 про відкриття виконавчого провадження у справі №640/14/20.
Листом Офісу Генерального прокурора від 08.09.2023 №07/1/1-1269ВИХ-23 позивачку повідомлено про прийняття означеного наказу та направлено його копію.
Листом відповідача від 08.09.2023 №07/1/1-1268ВИХ-23 заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомлено про винесення наказу від 08.09.2023 №1054ц з проханням закрити виконавче провадження.
Постановою від 04.10.2023 ВП №72659174 закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням рішення суду.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачка зазначає, що оскільки постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 фактично було виконано лише 08.09.2023, то відповідно до положень статті 236 Кодексу законів про працю України вона має право на стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за період з 10.09.2021 по 07.09.2023, з приводу чого суд зазначає таке.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
За змістом ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набуло законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Статтею 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Колегія суддів звертає увагу, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, від 24 вересня 2021 року у справі № 640/755/19.
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, відповідно до положень статті 236 Кодексу законів про працю України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини роботодавця, а визначальним юридичним фактом для виникнення такого обов`язку є саме факт затримки виконання відповідного судового рішення. Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду, зокрема від 22.04.2021 у справі №826/8789/18, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 23.03.2023 у справі №420/8539/21 та інших. 
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивачку було звільнено 20.11.2019, однак постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 адміністративний позов задоволено, а позивачку поновлено на посаді. Вказане рішення відповідно до приписів статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України підлягало негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місячного заробітку.
Колегія суддів наголошує, що обов`язок роботодавця щодо негайного виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді має імперативний характер і не залежить від наявності чи відсутності відповідного застереження у резолютивній частині судового рішення. Вказаний обов`язок прямо передбачений нормами процесуального закону та трудового законодавства і покладається на роботодавця з моменту ухвалення такого рішення.
Отже, з моменту набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції у відповідача, як роботодавця, виник обов`язок негайно та добровільно виконати рішення суду, зокрема шляхом видання відповідного наказу про поновлення позивачки на посаді та фактичного допуску її до виконання трудових обов`язків.
Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказаний обов`язок відповідачем своєчасно виконаний не був, що призвело до порушення права позивачки на своєчасне поновлення на роботі.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, відповідальність, передбачена статтею 236 КЗпП України, покладається на роботодавця незалежно від поведінки працівника, зокрема незалежно від того, чи звертався працівник із заявою про поновлення або ініціював примусове виконання рішення суду. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24.12.2020, 19.04.2021, 24.06.2021, 20.07.2021, 21.10.2021 та інших. 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 у справі №460/600/22 зазначено, що обов`язок щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі покладається саме на роботодавця і не ставиться у залежність від будь-яких дій працівника. Невчинення працівником дій щодо ініціювання виконання рішення суду не звільняє роботодавця від обов`язку його виконання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавством України не передбачено обов`язку працівника додатково звертатися до роботодавця із заявою про поновлення на роботі або вчиняти інші дії, спрямовані на виконання судового рішення, оскільки таке рішення підлягає негайному виконанню незалежно від волевиявлення працівника.
Більше того, наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у якому наголошено, що право на суд було б ілюзорним, якщо остаточне судове рішення не виконувалося б без невиправданих затримок, а держава зобов`язана забезпечити його виконання без покладення надмірного тягаря на заявника. 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі породжує обов`язок відповідача виплатити позивачці середній заробіток за весь період такої затримки.
Як встановлено матеріалами справи, період затримки виконання рішення суду становить з 10.09.2021 по 07.09.2023, у зв`язку з чим позивачка має право на отримання середнього заробітку за вказаний період.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, правильно визначив період затримки виконання рішення суду, надав належну оцінку обставинам справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Доводи апеляційної скарги зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, а відтак не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.
З урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та обов`язковості врахування висновків Верховного Суду при застосуванні норм права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, колегія суддів зазначає таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, порядок обчислення середньої заробітної плати для здійснення відповідних виплат, у тому числі за час вимушеного прогулу, визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку, його положення підлягають застосуванню, зокрема, у випадках вимушеного прогулу працівника. 
Згідно з пунктом 2 Порядку №100, у випадках, не пов`язаних із наданням відпусток, середня заробітна плата визначається виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При цьому середньомісячна заробітна плата розраховується на підставі фактично відпрацьованого часу та виплат за цей період.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат здійснюється виходячи із середньоденної заробітної плати, яка, у свою чергу, визначається шляхом ділення суми заробітку за відповідний розрахунковий період на кількість фактично відпрацьованих робочих днів. Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 передбачено, що сума виплат обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів, які підлягають оплаті. 
Як підтверджується матеріалами справи, згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 27.04.2020 №21-666зп середньоденна заробітна плата позивачки становить 1 597,76 грн, а середньомісячна - 34 351,84 грн, що відповідає вимогам Порядку №100 та не заперечується сторонами.
Судом першої інстанції також правильно встановлено, що середній заробіток підлягає стягненню за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 10.09.2021 по 07.09.2023.
Визначаючи кількість робочих днів у зазначеному періоді, суд першої інстанції обґрунтовано врахував особливості правового регулювання трудових відносин в умовах воєнного стану. Зокрема, відповідно до пункту 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України та частини шостої статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми щодо святкових і неробочих днів, а також їх перенесення. 
У зв`язку з цим, починаючи з 24.03.2022, при визначенні кількості робочих днів підлягають врахуванню всі календарні дні з понеділка по п`ятницю включно без урахування святкових та неробочих днів.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що загальна кількість робочих днів за період з 10.09.2021 по 07.09.2023 становить 515 днів, з урахуванням розподілу по роках та місяцях, наведеного у рішенні суду.
Відтак, здійснивши відповідний розрахунок, суд першої інстанції правильно визначив суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду як 822 846,40 грн (1 597,76 грн Ч 515 днів), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності арифметичної помилки у розрахунках, наведених позивачкою у позовній заяві, зокрема щодо кількості робочих днів у 2022 році, що не впливає на правильність визначеного судом розміру стягнення.
Інших доводів, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не містять підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи Офісу Генерального прокурора, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

О.В. Карпушова