Справа № 761/13570/25
Провадження № 2/761/2048/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:   Волошина В.О.
при секретарі:    Греку Д.С.,
за участі:
позивачки:     ОСОБА_1 ,
представника позивачки:   ОСОБА_2 ,
представника відповідача 1:  Гайдака О.В.,
відповідча 2:     ОСОБА_3 ,
третьої особи 1:     ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олеся Гурамівна, про припинення права власності; визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У квітня 2025р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 66-73) до відповідачів: ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 2), треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О.Г., в якому просила суд:
- припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , права та обов?язки якого, як покупця за договором купівлі-продажу, укладеним 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6244, переведені на ОСОБА_1 , відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. у справі № 761/36779/20, яка набрала законної сили (далі по тексту - вимога № 1);
- припинити право власності відповідачки ОСОБА_7 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , як продавця, за договором купівлі-продажу, укладеним 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6244, за яким права та обов?язки покупця переведені на ОСОБА_1 , відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. у справі № 761/36779/20, яка набрала законної сили (далі по тексту - вимога № 2);
- визнати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , об?єкт житлової нерухомості, загальна площа 65,6 кв.м., житлова площа 39,0 кв.м., 2-х кімнатна квартира, за ОСОБА_1 , на яку переведені права та обов?язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеним 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6244, відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. № 761/36779/20, яка набрала законної сили (далі по тексту - вимога № 3).
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй та її чоловіку третій особі ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному квартири АДРЕСА_1 , решта 1/3 частини цієї квартири належала на праві спільної часткової власності відповідачці ОСОБА_5 , яка 20 жовтня 2020р. відчужала належну їй частку квартири за договором міни на користь відповідача ОСОБА_3 .
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. по цивільній справі № 761/36779/20, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022р. - скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано договір міни, укладений 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244 - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244.
Однак в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана частка (1/3 частини спірної квартири) зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 , при цьому позивачка вважає, що попередній власник цієї частки квартири відповідачка ОСОБА_5 при вчиненні дій щодо свого майна, завдала шкоди правам, свободам позивачки, і не додержалась моральних засад суспільства, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.
Ухвалою судді Шевченківського раойнного суду м. Києва від 09 квітня 2025р. позов залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків.
23 квітня 2025р. на адресу суду надійшла виправлена редакція позову (а.с. 66-73).
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.
Відзиви на позов, стороною відповідачів на адресу суду не подавались.
Ухвалою Шевченківського раойнного суду м. Києва від 18 вересня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Токовенко О.В., заявлені позовні имоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у позові.
В підготовчому засіданні 18 вересня 2025р. представник відповідачки - адвокат Гайдак О.В. звертав увагу суду, що відповідачка не є власницею частки спірної квартири, а відтак не є належним відповідачем по справі. В подальшому ні відповідачка, ні її представник в судові засідання не з`являлися, поважності причин неявки не повідомили.
Відповідач ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення позову.
Третя особа ОСОБА_4 , копотав перед судом про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О.Г., про час та місце розгляду справи оповіщалася в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являлася, поважності причин неявки не повідомила свого представника до суду не направила.
В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність відповідачки ОСОБА_5 , її представника, третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О.Г. 
Суд, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2020р. ОСОБА_1 , як співвласник 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця (цивільна справа № 761/36779/20).
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. по цивільній справі № 761/36779/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117886674), яка залишена без змін постановою касаційної інстанції від 12 лютого 2025р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125162323), апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022р. - скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано договір міни, укладений 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 88-90; 181, 182), за відповідачем ОСОБА_3 на праві спільної чаткової власності зареєстровано право васності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору міни, укладений 20 жовтня 2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_8 . Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міскої ради (Київської міської державної адміністрації) від 26 березня 2025р. за № 77675382 було відмовлено позивачці у реєстрації права власності на 1/3 частину спірної квартири, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. по цивільній справі № 761/36779/20, з наступних підстав: «… До повноважень державного не належить здійснення дій з посвідчення такого правочину як договір, внесення виправлень до змісту договору, тощо. Згідно Закону «Про нотаріат» посвідчення договорів належить до повноважень нотаріуса. Отже, для переведення на ОСОБА_1 прав та обов?язків покупця за Договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 6244, як договір міни від 20.10.2020р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за № 6244 - заявнику слід звернутись до відповідної нотаріальної контори.».
Зазначене вище рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міскої ради (Київської міської державної адміністрації) Давидової М.В. від 26 березня 2025р. за № 77675382, позивачкою в уставноелному законом порядку оскаржено не було.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21).
Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Звертаючись до суду з вимогами №№ 1, 2, позивачка наголошувала, що відповідачі 1, 2 діяли незаконно порушуючи її право, як співвласника спірної квартири.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Так, судом встановлено, що право позивачки, як співвласника спірної квартири було вже захищено судом, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. по цивільній справі № 761/36779/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117886674), яка залишена без змін постановою касаційної інстанції від 12 лютого 2025р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125162323), та переведено на позивачку ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244. Яким чином, після набрання зазначеною постановою апеляційної інстанції законної сили, відповідачі ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 порушують право чи інтерес позивачки, протягом всього часу розгляду справи в суді повідомлено не було, як і не встановлено судом, що зазначені відповідачі перешкоджають позивачці вчинити дії щодо реєстрації за нею права власності на спірну 1/3 частину квартири.
Процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. за №1127, якими зокрема визначено:
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Загальними засадами державної реєстрації прав відповідно до ст. 3 Закону є: 
1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 
2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 
3) публічність державної реєстрації прав; 
4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом; 
5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно з вимогами Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013р., визнаються дійсними, згідно ч. 3 ст. 3, та у випадках, встановлених ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Стаття 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. 
Статтею 15 цього Закону визначено, що реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.
Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 
4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. за № 1127.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 Закону).
Розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державними реєстратором, зокрема, якщо документи для державної реєстрації не відповідають вимогам, встановленим Законом.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для відмови в державній реєстрації прав є: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження вимоги № 1, і вимоги № 2, а самете, що після 14 березня 2024р. зі сторони відповідачів були порушені права позивачки. Зокрема, представник відповідачки ОСОБА_9 , наголошував, що остання не є власником 1/3 частини квартири, при цьому представник позивачки не міг пояснити суду, яким чином суд повинен припинити право власності відповідачки на 1/3 частину спірної квартири, коли остання не є власником ції частини квартири, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги № 1 і № 2 є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, при цьому судом враховано висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019р. у справі № 911/3594/17, а також - у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018р. у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019р. у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020р. у справі № 910/10987/18, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Звертаючись до суду з вимогою № 3 позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири, як на особу, на яку переведені права та обов?язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеним 20 жовтня 2020р. між відповіадчами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6244, відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. № 761/36779/20.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. 
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015р. у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015р. у справі № 6-318цс15, від 02 грудня 2015р. у справі № 6-1502цс15, від 02 грудня 2015р. у справі № 6-1732цс15, від 18 листопада 2015р. у справі № 6-1858цс15, від 04 листопада 2015р. у справі № 6-1920цс15, від 10 лютого 2016р. у справі № 6-2250цс15, від 25 травня 2016р. у справі № 6-503цс16, від 30 березня 2016р. у справі № 6-3129цс15, від 30 березня 2016р. у справі № 6-265цс16, від 23 березня 2016р. у справі № 6-289цс16, від 16 березня 2016р. у справі № 6-290цс16, від 20 квітня 2016р. у справі № 6-2994 цс15.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки ( ч.1 ст. 190 ЦК України).
Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. 
Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування вимоги № 3, окільки судом не встановлено, що відповідачами 1, 2 заперерчується акт набуття позивачкою у власність 1/3 частини спірної квартири, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2024р. по цивільній справі № 761/36779/20, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 3.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останьою судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 137, 141, 142, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 13, 15, 16, 317, 319, 328 ЦК України; ст. ст. 10, 13, 15, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; місце проживання, зазначене у позові: АДРЕСА_5 ), треті особи: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олеся Гурамівна (місцезнаходження: м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 15А, блок неж. прим. №11), про припинення права власності; визнання права власності - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 25 травня 2026р.

Суддя: