ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.06.2026 Справа № 914/2745/22(914/1243/25) 
Господарський суд Львівської області у складі судді Чорній Л.З., за участю секретаря судового засідання Цурак У.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА»
до відповідача: Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович»
про стягнення 50 000,00 грн заборгованості

в межах провадження у справі №914/2745/22
за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна”, с. Крупець, Шепетівський (Славутський) район, Хмельницька область
про банкрутство: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447)

Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
ВСТАНОВИВ:
2 листопада 2022 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447).
Ухвалою суду від 07.11.2022 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “АГРОМАЙЗ” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) – прийнято до розгляду. Підготовче засідання суду призначено на 23.11.2022.
Ухвалою суду від 14.12.2022 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА”(81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447); визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” у розмірі 2 139 810,00 грн, з яких: 1 410 000,00 грн – основного боргу, 705 000,00 грн – штрафних санкцій, 24 810,00 грн – судового збору; введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) строком на сто сімдесят календарних днів; призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” арбітражного керуючого Микитюка Анатолія Івановича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1335 від 19.07.2013, поштова адреса: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Залізнична, 3/28). Підготовче засідання суду призначено на 25.01.2023.
Офіційно оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРОМАРКА” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) у встановленому законодавством порядку.
Постановою суду від 18.09.2024 клопотання розпорядника майна арбітражного керуючого Микитюка А.І. від 12.10.2023 про затвердження звіту про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат задоволено; затверджено звіт розпорядника майна арбітражного керуючого Микитюка А.І. про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за період 14.12.2022 по 30.09.2023 в сумі 191 922,00 грн; сплачено арбітражному керуючому Микитюку Анатолію Івановичу (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №1335 від 19.07.2013, адреса: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Залізнична, 3/28), ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на р/р НОМЕР_2 в АТ «КБ «Приватбанк» основну грошову винагороду за виконання повноважень розпорядника майна боржника у справі №914/2745/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромарка» в розмірі 60 300,00 грн, за рахунок коштів авансованих ТОВ «Суффле Агро Україна» на депозитний рахунок Господарського суду Львівської області, згідно з платіжним дорученням №8321 від 18.10.2022; припинено процедуру розпорядження майном Товариством з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447); припинено повноваження розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) – арбітражного керуючого Микитюка Анатолія Івановича (свідоцтво про право на здійснення діяльності (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1335 від 19.07.2013; адреса: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Залізнична, 3/28); визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447); відкрито ліквідаційну процедуру Товариства з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447); призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) арбітражного керуючого Микитюка Анатолія Івановича (свідоцтво про право на здійснення діяльності (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1335 від 19.07.2013; адреса: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Залізнична, 3/28), ідентифікаційний код НОМЕР_1 .
Офіційно оприлюднено на веб-сайті Касаційного господарського суду у складі Верховного суду повідомлення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю “Євромарка” (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
Хід розгляду справи викладено в відповідних ухвалах суду.
Справа №914/2745/22 перебуває на стадії ліквідаційної процедури. 
18.04.2025 через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» подало позовну заяву до відповідача Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович» про стягнення 50 000,00 грн. заборгованості.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.04.2025, справу №914/2745/22(914/1243/25) передано судді Чорній Л.З., в провадженні якої перебуває справа №914/2745/22 про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА».
Ухвалою суду від 28.04.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено сплату судового збору позивачу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» до моменту прийняття рішення у справі. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» до відповідача Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович» про стягнення 50 000,00 грн. заборгованості прийнято до розгляду в межах провадження справи №914/2745/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА». Справу призначено до розгляду на 04.06.2025.
Підстави відкладення розгляду справи викладено в ухвалі суду від 04.06.2026, розгляд справи відкладено на 30.07.2025.
В судове засідання від 30.07.2025 сторони не з`явилися. Відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві зазначив, що первинні документи у нього не збереглися, пояснень по суті правовідносин з позивачем не надав, просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.
Через систему «Електронний суд» позивачем подано клопотання про витребування доказів, а саме просить витребувати у відповідача договір укладений між Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович» та ТОВ «Євромарка» від 02.07.2020, акти надання послуг, видаткові накладні, будь - які інші підтверджуючі документи щодо виконання договору №02/07/2020 від 02.07.2020. 
Ухвалою суду від 30.07.2025, суд дійшов висновку задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» від 30.07.2025 за вх. № 20224/25 про витребування доказів та зобов`язати відповідача надати суду договір укладений між Фермерським господарством «Шафірко Володимир Миколайович» та ТОВ «Євромарка» від 02.07.2020, акти надання послуг, видаткові накладні, будь - які інші підтверджуючі документи щодо виконання договору №02/07/2020 від 02.07.2020. 
В судове засідання від 10.09.2025 сторони не з`явилися. Відповідачем через систему «Електронний суд» 12.08.2025 подано додаткові пояснення щодо відсутності у нього витребуваних ухвалою суду документів. 
В судове засідання від 12.11.2025 року представник позивача та ініціюючого кредитора з`явилися в режимі відеоконфернеції. Представник відповідача не з`явився. Представник позивача просив відкласти розгляд справи з метою спростування позиції відповідача.
В судове засідання від 28.01.2026 року сторони не з`явилися. Через систему «Електронний суд» 26.01.2026 позивачем подано додаткові пояснення та 28.01.2026 року про розгляд справи за відсутності представника позивача.
В судове засідання від 15.04.2026 року сторони не з`явилися.
Підстави відкладення розгляду справи викладено в ухвалі суду від 15.04.2026, розгляд справи відкладено на 03.06.2026.
У судове засідання 03.06.2026 сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про місце, дату та час проведення судового засідання у справі.
03.06.2026 ліквідатор позивача сформував в системі «Електронний суд» заяву, в якій просить розгляд справи провести без участі ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» у зв`язку з відсутністю можливості з`явитися в засідання суду у справі, також зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному розмірі.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву.
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до ст. 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
У судовому засіданні 03.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Позиції сторін. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що в процесі ліквідаційної процедури встановлено, що 30.10.2020 ТОВ «ЄВРОМАРКА» здійснило оплату на банківський рахунок Відповідача в сумі 50 000,00 гривень із наступним призначенням платежу: Оплата за ячмінь, урожай 2020 року, згідно договору № 02/07/2020 від 02.07.2020 року без ПДВ. Вказане підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, що додана до позову. Однак, в процесі ліквідаційної процедури ТОВ «ЄВРОМАРКА» не вдалося встановити будь-якого документального підтвердження реального здійснення вищезазначеної господарської операції (як власне договору, так і доказів поставки ячменю). Позивач посилається на те, що керівництво ТОВ «ЄВРОМАРКА» не підтвердило здійснення вказаних господарських операцій. На вимогу про погашення боргу від 04.02.2025 відповідач відповіді не надав, підтверджуючі документи не направив, заборгованості не погасив, будь-яких пояснень також не надав. Позивач вважає, що є всі юридичні підстави припускати, що відповідач набув вказані грошові кошти без достатньої правової підстави.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволені позову за безпідставністю або у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідач посилається на те, що сторона позивача не надала оригінал договору № 02/07/2020 від 02.07.2020 року. Інші матеріали справи не містять відомостей про ціну даного договору, порядок розрахунків і проведення усіх розрахунків за ним. Відповідач вважає, що звертаючись до суду із позовом позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів щодо удаваності, нікчемності чи недійсності договору № 02/07/2020 від 02.07.2020, такий не визнався судом недійсним. На момент проведення платежу 30.10.2020 за договором № 02/07/2020 від 02.07.2020 року до внесення змін в пп. 44.3.2 ПКУ відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо імплементації міжнародного стандарту автоматичного обміну інформацією про фінансові рахунки» від 20.03.2023 р. № 2970-IX (набрав чинності з 28.04.2023 р.) строк зберігання первинних та фінансових документів юридичних осіб становив 1095 днів (три роки). Відповідно на день подання позову відповідач не зберіг документів, які стосуються Договору № 02/07/2020 від 02.07.2020 року, в тому числі й сам договір, а обов`язок зберігання таких не передбачений законодавством на момент виникнення спірних правовідносин. Також, відповідач посилається на те, що перебіг строку давності за заявленим позовом розпочався моментом проведення платежу 30.10.2020, а позов було подано до суду 18.04.2025, тому трирічний строк позовної давності для вимог позивача пропущено, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
У додаткових поясненнях від 26.01.2026 позивач посилається на те, що наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 (зареєстровано в Мінюсті 17 квітня 2012 р. за № 571/20884) затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів. Відповідно до пунктів 170 та 330 переліку, цільові договори (угоди) між виробниками і постачальниками матеріально-технічних ресурсів, а також договори, угоди (аудиторські, господарські, операційні тощо) зберігаються протягом 5 років після закінчення строку дії договору (угоди). Протягом такого ж строку, згідно пункту 1007 переліку, зберігаються документи (картки, комірні й амбарні книги, описи, прибуткові й видаткові накладні, ордери, лімітно-забірні картки, рахунки, вимоги, розпорядження) з обліку прибутку, витрат, наявності, залишків матеріалів (сировини), продукції і обладнання на складах, базах. При цьому (див. примітки до статті 186), документи, пов`язані з предметом податкової перевірки, інспектування (ревізії) органу державного фінансового контролю та/або адміністративним чи судовим оскарженням прийнятого за її (його) результатами рішення, зберігаються не менше встановленого мінімального строку та протягом одного року після закінчення передбаченого законом строку для судового оскарження такого рішення, а у разі такого оскарження - протягом одного року з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи, а у разі оскарження такого судового рішення - протягом трьох місяців з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням, подальше оскарження якого неможливе. Документи, щодо яких сплинув мінімальний строк зберігання, що стосуються звітних періодів, за які більше не може проводитись податкова перевірка, інспектування (ревізія), підлягають знищенню (крім тих, що можуть бути використані для документального забезпечення процесу відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації). Таким чином, як вбачається зі змісту вищеописаних пунктів, договори та інші первинні бухгалтерські документи на їх підтвердження зберігаються протягом певних строків, однак, за будь-яких обставин після закінчення строків на здійснення податкової перевірки та/чи строків на судове оскарження (позовної давності). При цьому, строки позовної давності неодноразово переривалися та продовжувалися різноманітними нормативними актами, пов`язаними із пандемією та воєнним станом, та не є такими, що сплили на сьогодні: Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 № 2120-IX тощо.
Обставини справи встановлені судом. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.10.2020 ТОВ «ЄВРОМАРКА» здійснило оплату на банківський рахунок відповідача в сумі 50 000,00 гривень із наступним призначенням платежу: Оплата за ячмінь, урожай 2020 року, згідно договору № 02/07/2020 від 02.07.2020 року без ПДВ. Вказане підтверджується банківською випискою з рахунку Позивача, що додана до позову. Однак, в процесі ліквідаційної процедури ТОВ «ЄВРОМАРКА» не вдалося встановити будь-якого документального підтвердження реального здійснення вищезазначеної господарської операції (як власне договору, так і доказів поставки ячменю). Керівництво ТОВ «ЄВРОМАРКА» не підтвердило здійснення вказаних господарських операцій. На вимогу про погашення боргу від 04.02.2025 року Відповідач відповіді не надав, підтверджуючі документи не направив, заборгованості не погасив, будь-яких пояснень також не надав. Вимога була вручена 22.02.2025 року.
Доказів укладення вказаного договору між позивачем та відповідачем суду не надано. За відсутності у матеріалах справи укладеного між сторонами спору договору грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн є безпідставно набутими відповідачем, а тому підлягають поверненню позивачу на підставі положень статті 1212 ЦК України.
Відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами наявність у нього права користування спірними грошовими коштами, у тому числі і не надав жодного доказу на підтвердження обставин щодо наявності договірних відносин із позивачем.
Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Підставою для звернення з позовом до суду позивач зазначив безпідставне перерахування відповідачу грошових коштів в загальному розмірі 50 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 1212 ЦК України з мотивів відсутності обов`язку у позивача перераховувати грошові кошти, внаслідок відсутності господарських правовідносин між сторонами, надання або виконання відповідачем певних послуг на зазначену в позові суму.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тобто, зазначений у ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тут розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Дана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №924/1338/19.
З аналізу ст.1212 ЦК України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань виникає за умови одночасної наявності у відносинах сторін трьох елементів: набуття особою майна або його збереження; здійснення цього за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Матеріалами справи підтверджується наявність у спірних правовідносинах всіх трьох необхідних елементів виникнення кондикційних правовідносин - факт набуття відповідачем майна (грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн), факт набуття відповідачем цього майна саме за рахунок позивача (в результаті переказу з рахунку позивача на рахунок відповідача коштів), відсутність між сторонами господарських правовідносин, які регулюються, договором, що свідчить про відсутність правових підстав для оплати позивачем за товар.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами господарських зобов`язань, вказаних у банківській виписці, а отже достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача 50 000,00 грн.
Щодо позовної давності, про застосування якої заявляє відповідач, суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Так у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) зазначено, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Подібні висновки щодо застосування позовної давності викладені також у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц (14-252цс18) від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (12-104гс19), від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (12-128гс19), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (12-97гс19), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18), від 12.12.2018 у справі № 367/2259/15-ц (14-333цс18).
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").
Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
На дату перерахування грошових коштів на рахунок відповідача (30.10.2020) діяв Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02.04.2020.
При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин, дія якого тривала до 30 червня 2023 року.
24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який триває і на даний час.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Таким чином, ст. 257 ЦК України підпадає під перелік статей, строки яких продовжені на період дії в Україні воєнного стану.
Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і відповідно, починаючи з 02.04.2020 було фактично зупинено перебіг строків позовної давності.
Враховуючи наведене, приймаючи до уваги нормативні приписи статті 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу строку позовної давності, трирічний строк позовної давності за вимогами позивача про стягнення безпідставно одержаних коштів на дату звернення з позовом до суду не сплинув.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами та підлягають задоволенню.
Судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Позивач звернувся до суду з позовною заявою в електронній формі, через підсистему «Електронний суд», таким чином застосуванню підлягає норма ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Судовий збір в розмірі 2 422,40 грн, з врахуванням пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно до норм ч. 2 ст. 129 ГПК України, слід стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України, оскільки ухвалою суду від 28.04.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено сплату судового збору позивачу до моменту прийняття рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 74, 76-79, 86, 236-240 ГПК України, суд 
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович» (81360, Львівська область, Яворівський район, вул. Грабовського, буд. 89, ЄДРПОУ 19169546) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМАРКА» (81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Степова, буд. 11; код ЄДРПОУ 40531447) 50 000,00 грн заборгованості. 
3. Стягнути з Фермерського господарства «Шафірко Володимир Миколайович» (81360, Львівська область, Яворівський район, вул. Грабовського, буд. 89, ЄДРПОУ 19169546) в дохід Державного бюджету України 2 422,40 грн судового збору. 

Наказ видати згідно з ст. 327 ГПК України після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складений 09.06.2026.

Суддя Чорній Л.З.