ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/31440/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р. (суддя Букіна Л.Є) в адміністративній справі №160/31440/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті йому пенсії в повному розмірі та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 01 жовтня 2020 р., з 01 січня 2021 р., з 19 липня 2021 р., з 01 березня 2022 р., з 01 березня 2023 р., з 01 березня 2024 р., з 01 березня 2025 р. перерахунок та виплату йому пенсії, без обмеження її максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність та із урахуванням раніше виплачених сум. 
В обгрунтування позовних вимог вказав, що перебуває на пенсійному обліку у відповідача та з 01 жовтня 2010 р. отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», розмір якої відповідачем з 01 жовтня 2020 р., з 01 січня 2021 р., з 19 липня 2021 р., з 01 березня 2022р., з 01 березня 2023 р., з 01 березня 2024 р., з 01 березня 2025 р. протиправно обмежується десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Судом визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 з 01 жовтня 2020 р. перерахунок та виплату пенсії, без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратити працездатність.
Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 р. резолютивну частину рішення від 05 січня 2026 р. викладено наступним чином: "Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. Визнати протиправними дії 
Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії у повному розмірі. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 з 01 жовтня 2020 р., з 01 січня 2021 р., з 19 липня 2021 р., з 01 березня 2022 р., з 01 березня 2023 р., з 01 березня 2024 р., з 01 березня 2025 р. перерахунок та виплату пенсії із урахуванням індексацій, надбавок та підвищень, без обмеження її максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність та із урахуванням раніше виплаченим сум". 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 05 січня 2026 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що пенсія позивачу призначена до 12 квітня 2023 р. - дати втрати чинності статті 2 Закону № 3668-VI, тому вона правомірно була обмежена максимальним розміром. 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного 
судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Листом від 04 вересня 2025 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивачу, що розмір пенсійної виплати відповідно до 
статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Не погодившись із обмеженням розміру пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження відповідачем максимальним розміром пенсії позивача, суперечить приписам Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", із урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 р. №7-рп/2016. 
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевірка рішення здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо доводів апеляційної скарги про правомірне обмеження позивачу пенсії максимальним розміром, то слід зазначити наступне. 
Частиною 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції Закону №3668-VI, із змінами, внесеними Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 р. визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 р. у справі №1-38/2016 №7-рп/2016 визнано неконституційними положення частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Конституційний Суд України дійшов висновку, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту, а обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 р. №7-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) приписи статті 2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". У пункті 2 резолютивної частини цього Рішення зазначено, що приписи статті 2 Закону №3668-VI втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення, тобто з 12 квітня 2023 р.
Таким чином, до 12 квітня 2023 р. мала місце колізія між приписами частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" із урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 р. № 7-рп/2016, та статтею 2 Закону № 3668-VI із урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 р. №7-р(ІІ)/2022, в частині обмеження пенсії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 р. у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
В матеріалах справи наявні докази обмеження пенсії позивача починаючи з 01 жовтня 2020 р., з 01 січня 2021 р., з 19 липня 2021 р., з 01 березня 2022 р., з 01 березня 2023 р., з 01 березня 2024 р., з 01 березня 2025 р. (а.с. 22-28). 
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку здійснювати позивачу виплату пенсії, без обмеження її розміру. 
Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, відсутні підстави для скасування ухваленого ним рішення, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р. в адміністративній справі №160/31440/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 24 квітня 2026 р. та оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш