печерський районний суд міста києва
755/12433/24-ц
2-3751/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:
судді Єрмічової В. В.,
за участю секретаря судового засідання Косточки В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю з Дніпровського районного суду м. Києва надійшла вказана справа.
У липні 2024 року позивач, в особі адвоката Гайдая Р. П., звернувся до суду із названим позовом до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь 480 000 грн завданої моральної шкоди, а також 661 074 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, що завдані йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
В обґрунтування позову зазначив, що 08.04.2019 його було затримано за підозрою у вчиненні злочину. Того ж дня в його автомобілі «Мерседес-GL450» проведено обшук та безпідставно вилучено ряд речей та предметів, а також сам автомобіль, які не мали відношення до кримінального провадження та в подальшому були втрачені. 11.04.2019 йому оголошено підозру, а 18.12.2020 обвинувальний акт відносно нього направлено до суду. 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2022 кримінальне провадження відносно нього та інших обвинувачених закрито в зв`язку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Вилучене у нього майно повернуто не було. Під слідством і судом він перебував понад 86 місяців. За його підрахунками розмір моральної шкоди становить 480 000 грн. Розмір завданої йому матеріальної шкоди, яка завдана в результаті вилучення і втрати автомобіля він оцінив в 661 074 грн, які просить стягнути з відповідачів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2024 справу передано до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю (а.с. 44-45).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.05.2025 позов прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 64-65).
05.06.2025 від Державної казначейської служби надійшов відзив на позов, в якому остання заперечила позовні вимоги з підстав викладених у відзиві. Окремо наголосила на тому, що не є належним відповідачем у справі, оскільки не вступала з позивачем в жодні правовідносини, відповідно шкоди йому не завдавала, в позові служба жодним чином не згадується саме в контексті порушення прав і свобод позивача, а може бути лише виконавцем судового рішення (у разі ухвалення такого на користь позивача) (а.с. 69-72).
01.07.2025 від Київської міської прокуратури надійшов відзив на позов, в якому вимоги позивача заперечуються в повному обсязі. Так, відповідач зауважує, що дійсно ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2022 на підставі клопотання захисника відносно ОСОБА_2 було закрито кримінальне провадження в зв`язку з закінченням строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вказане судове рішення учасниками не оскаржувалось. Право на відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативну діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках передбачених частиною 2 статті 1176 ЦК України, та регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В даному випадку вимоги законодавства про відшкодування моральної шкоди не підлягають застосуванню з огляду на відсутність таких підстав - кримінальне провадження відносно позивача закрито за нереабілітуючих обставин, а відтак у нього не виникло право на відшкодування моральної шкоди. Щодо завданої йому матеріальної шкоди вказує, що в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 12019100040002839 відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 28, частини 2 статті 125 КК України слідчим проведено обшук автомобіля «Мерседес-450GL» номерний знак НОМЕР_1 , за результатом якого вилучені певні речі (визнані згодом речовими доказами у кримінальному провадженні) та сам автомобіль. За актом передачі-приймання транспортного засобу від 08.04.2019 вилучений автомобіль передано на зберігання до ТОВ «Кийспецтранссервіс».
Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що на звернення захисника обвинуваченого про повернення автомобіля, слідчим Дніпровського УП ГУНП в м. Києві надано відповідь, що речовий доказ - автомобіль «Мерседес-450GL» повернуто ОСОБА_3 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2019 (номер ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутній). У подальшому встановлено, що вказаний автомобіль за місцем зберігання відсутній. У зв`язку з цим Дніпровською окружною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про:
- кримінальне провадження № 42019101040000139 за частиною 4 статті 358 КК України за фактом використання підробних документів на підставі яких невстановлені особи незаконно заволоділи транспортним засобом «Мерседес-450GL» номерний знак НОМЕР_1 , який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 12019100040002839;
- кримінальне провадження № 42019101040000140 за частиною 1 статті 358 КК України підроблення документів на підставі яких невстановлені особи заволоділи транспортним засобом «Мерседес-450GL» номерний знак НОМЕР_1 ;
- кримінальне провадження № 42019101040000141 за частиною 1 статті 289 КК України за фактом заволодіння транспортним засобом «Мерседес-450GL» номерний знак НОМЕР_1 .
Згодом ці кримінальні провадження об`єднані в одне з присвоєнням єдиного номеру № 42019101040000139 та пізніше за результатом досудового розслідування слідчим Дніпровського НП ГУНП прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі абз. 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України, в зв`язку зі спливом строку досудового розслідування, передбаченого статтею 219 КПК України, до дня повідомлення особі про підозру. До Дніпровської окружної прокуратури м. Києва клопотання ОСОБА_2 та його захисника щодо повернення автомобіля «Мерседес-450GL» номерний знак НОМЕР_1 не надходили. Відповідно до пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Таким чином твердження позивача про неправомірність дій правоохоронних органів під час ініціювання арешту автомобіля є безпідставними і неправомірність поведінки службових осіб прокуратури не доведено. Крім того, ні позивач, ні його захисник не звертались до органів прокуратури щодо вирішення питання повернення майна в позасудовому порядку, що свідчить про передчасність заявлених вимог в цій частині позову.
На підставі наведеного просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Ухвалою від 21.08.2025 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 07.11.2025.
07.11.2025 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій фактично дублюється фабула позовної заяви (без повторення неточностей та помилок останньої) та наголошено на обставинах які були предметом досудового розслідування кримінального провадження № 42019101040000139, яке, на думку представника позивача, проводилось неналежним чином, без забезпечення прав потерпілого (позивача): не повідомлялось про хід розслідування, не надавались матеріали досудового розслідування, що дає підстави припускати, що останнє проводилось формально. Вважає, що такими діями (бездіяльністю) позивачу завдано моральної та матеріальної шкоди, сума якої, порівняно з первинною позовною заявою, збільшилась до 608 000 грн моральної шкоди, вимога позову в частині матеріальних збитків залишилась незмінною.
На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони зіслалися в своїх заявах по суті справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, що зазначені в позовній заяві, відзивах та підтверджені доданими до них письмовими доказами, які досліджені судом на засадах верховенства права, з урахуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, суд дійшов такого висновку.
Судом установлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходився обвинувальний акт, складений 18.12.2020 старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Майбородою О. В. та затвердженого того ж дня прокурором Київської міської прокуратури № 4 Спесивцевим Д. В. у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 08.04.2019 за № 12019100040002839 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України (а.с. 5-6).
Ухвалою цього ж суду від 25.07.2022 ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР від 08.04.2019 за № 12019100040002839, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та саме кримінальне провадження закрито (а.с. 5-6). Питання про повернення речових доказів кримінального провадження стороною захисту не порушувалось (крім того, із самої позовної заяви та доданих до неї документів неможливо зрозуміти, чи взагалі мала місце конфіскація майна. Позовна заява, крім того, містить багато суперечностей та неточностей, в т.ч. в номерному знаці автомобіля).
Інкриміноване ОСОБА_6 звинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України відноситься до нетяжких злочинів (стаття 12 КК). Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 КК України встановлений трирічний строк, зі спливом якого особа за її згодою може бути звільнена від кримінальної відповідальності.
Разом з тим, хоча суд і не ухвалює обвинувальний вирок, таке звільнення можливе лише за умови, що особа фактично вчинила кримінальне правопорушення. Закриття кримінального провадження за цією підставою означає, що держава відмовляється від покарання через сплив часу, а не через невинуватість особи.
Названа підстава не є реабілітуючою, тому суд може звільнити особу від відповідальності лише за її добровільною згодою. Якщо особа наполягає на своїй повній невинуватості, вона має право вимагати продовження судового розгляду для отримання виправдувального вироку (реабілітації).
Закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ініціативою і згодою особи, що притягується до відповідальності, не зобов`язує суд констатувати факт вчинення особою кримінально караного діяння, такого висновку дійшов Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду за результатом розгляду справи № 712/8174/23.
За частинами 1-3, 6-7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
За статтею 2 цього ж закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
За наведених обставин убачається, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, слід зазначити таке.
За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини 1-3 ст. 77 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами пунктів 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною першою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 
До позову, в обґрунтування суми завданої позивачу матеріальної шкоди, додано Звіт про незалежну оцінку майна КТЗ Mersedes-Benz, модель GL 450, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 (а.с. 7-17). Інших доказів на підставі яких можна було б зробити висновок про завдання позивачу слідчими органами матеріальної шкоди, не надано (наприклад, постанови слідчого про вилучення автомобіля, копії ухвали слідчого судді про арешт автомобіля на підставі клопотання слідчого тощо).
Навпаки відповідачем Київською міською прокуратурою надано пояснення щодо перебування спірного майна в період проведення досудового розслідування (по обвинуваченню позивача), а саме: було виявлено відсутність транспортного засобу за місцем його зберігання після вилучення. За цим фактом внесено відомості до ЄРДР за № 42019101040000139, № 42019101040000140, № 42019101040000141, які об`єднані в одне провадження, яке згодом закрито в зв`язку зі спливом строку досудового розслідування (а.с. 82). Постанова слідчого про закриття до суду оскаржена не була.
Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються статтями 1173-1176 ЦК України.
Частиною першою ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач/позивачі, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено: «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК)».
Дії (бездіяльність) органу державної влади, його посадових осіб або службових осіб, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки відповідно до ст. 11 ЦК України.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Однак, позивачем не доведено ні дії/бездіяльність, ні причинного зв`язку провини відповідачів у завданні йому матеріальної шкоди. Не надано доказів на підтвердження позовних вимог, не визначено причинного зв`язку між діями відповідачів та наслідком заподіяння шкоди.
Більше того, позивач звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби, яка є неналежним відповідачем, виходячи з такого.
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права, такою може бути особа, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.
Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до п. 4 Положення про Державна казначейська служба України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади (такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі 757/6203/21).
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховуються висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне: п. 38 «Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4))», п. 39 «Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц)».
Державна казначейська служба України в даній справі є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою у відмові в позові до цього відповідача.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За частинами 1 статей 2 та 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Викладені в позові до відповідача Київської міської прокуратури обставини не підтвердились, а тому відсутні підстави для задоволення позову в повному обсязі.
Суд також враховує факт подання позову до неналежного відповідача Державної казначейської служби, що є самостійною підставою для відмови у позові до цього відповідача.
Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України.
На підставі статей 2, 15, 16, 1173-1176 ЦК України, керуючись статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволені позову ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Київська міська прокуратура, ЄДРПОУ 02910019, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Предславинська, 45/9.
Відповідач: Державна казначейська служба, ЄДРПОУ 37567646, адреса місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.
Повний текст рішення складено 20.04.2026.

Суддя В. В. Єрмічова