ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.06.2026	Справа № 910/3286/26	
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу
за позовом першого заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ріелті" 
про скасування рішення, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

При секретарю судового засідання: Карашевич В.В.

Представники учасників справи:
прокурор: Гамаюнова Анжеліка Іванівна;
від позивача: Ступак Олексій Іванович – представник у порядку самопредставництва (Розпорядження Київського міського голови №08/25-к від 29.01.2026);
від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року перший заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі – Рада) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ріелті" (далі – ТОВ "Смарт Ріелті"), в якому просив суд усунути перешкоди власнику–територіальній громаді міста Києва в особі Ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва, кадастровий номер 8000000000:90:457:0014, шляхом:
- зобов`язання ТОВ "Смарт Ріелті" повернути земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва територіальній громаді міста Києва в особі Ради (вимога №1);
- скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва у Державному земельному кадастрі (вимога №2);
- скасування рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Невальонної Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 71205428 від 19.01.2024 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ТОВ "Смарт Ріелті" на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна: 2480215880000 (вимога №3).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка комунальної форми власності, яка за своїм цільовим призначенням відноситься до земель водного та природо-заповідного фонду, неправомірно вибула з власності територіальної громади міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 28.04.2026. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
27.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 28.04.2026) Рада подала письмові пояснення на позовну заяву, в яких просила задовольнити позов.
У підготовче засідання 28.04.2026 представник Відповідача не з`явився, про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 підготовче засідання у справі відкладено на 19.05.2026.
У підготовче засідання 19.05.2026 представник відповідача не з`явився, про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином.
Відповідач правом, наданим статтею 165 ГПК України, на подання відзиву на позов не скористався, хоча про розгляд цієї справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направляв.
При цьому, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165, частина 2 статті 178 ГПК України).
Приймаючи до уваги те, що Відповідач належним чином був повідомлений про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.06.2026.
У судовому засіданні 16.06.2026 Прокурор та представник Ради підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити.
Представник ТОВ "Смарт Ріелті" у призначене судове засідання не з`явився, хоча про розгляд даної справи був повідомлений належним чином.
У судовому засіданні 16.06.2026 на підставі статті 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Прокурора та представника Позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Прокурора обґрунтованими.
Згідно з пунктом 2 Рішення Ради 24.12.2009 №1245/3314 "Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 " вирішено передати громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, за умов виконання нею пункту 3 вказаного Рішення.
Однак рішенням Ради від 22.09.2011 №147/6363 "Про відміну рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №1245/3314 "Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 " відмінено рішення Ради від 24.12.2009 №1245/3314.
Підставою відміни рішення стало звернення Національного природного парку "Голосіївський" від 01.04.2011 №87/2-01 з метою збереження земельної ділянки під парк.
Незважаючи на нечинність рішення Ради від 24.12.2009 №1245/3314, ОСОБА_1 замовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 в натурі (на місцевості).
Як підставу для розробки вказаної технічної документації із землеустрою надано рішення Київської міської ради від 24.12.2009 № 1245/3314.
Таким чином, після відміни рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №1245/3314, 12.10.2021 за результатами розгляду виготовленої ТОВ "Земля-2000" технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 , державним кадастровим реєстратором у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18.10.2021 проведено державну реєстрацію речового права - права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 2480215880000) внаслідок чого земельна ділянка формально вибула із володіння законного власника - територіальної громади міста Києва.
21.10.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л. та зареєстровано в реєстрі за №790, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
30.11.2023 ОСОБА_2 внесено вказану земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ "Скайпарк груп" (код ЄДРПОУ 39702144), що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "Скайпарк груп", справжність підписів на якому була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невальонною Н.М.
19.01.2024 між ТОВ "Скайпарк груп" та ТОВ "Смарт Ріелті" було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невальонною Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №68, відповідно до пункту 1 якого ТОВ "Скайпарк груп" передало у власність (продало), а ТОВ "Смарт Ріелті" прийняло у власність (купило) земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Київ, р-н Голосіївський, провулок Заболотний, 36, кадастровий номер: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
19.01.2024 проведено державну реєстрацію права власності ТОВ "Смарт Ріелті" на вказану земельну ділянку.
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га, встановлено обмеження у використанні: охоронна зона навколо території та об`єкта природно-заповідного фонду.
Підставою встановленого обмеження є Розпорядження КМДА №979 "Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 №920 "Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії культури в м. Києві", рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112 "Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури м. Києва".
Крім того, на підставі ДБН В.1.-25-2009 "Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення", затверджених наказами Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №550 та від 29.07.2010 №287 встановлено вид обмеження: зона особливого режиму забудови.
За змістом інформації Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.09.2025 № 077-5978 земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 знаходиться поблизу Національного природного парку "Голосіївський" загальнодержавного значення, створеного Указом Президента України від 27.08.2007 №794/2007, поряд із вищевказаною земельною ділянкою розташовується водний об`єкт – ставок у селищі Мриги Голосіївського району міста Києва площею 2,6588 га, який перебуває на балансі КП "ПЛЕСО".
На замовлення КП "ПЛЕСО" ТОВ "Віал Трейд" розробило проект землеустрою щодо організації і встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг ставка в селищі Мриги Голосіївського району міста Києва.
Відповідно до Проекту обмеження у використанні земель у вигляді прибрежної захисної смуги та водоохоронної зони поширюються також на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014.
Відповідно до інформації КП "ПЛЕСО" від 31.03.2025 №077/01-953 відповідно до розробленого Проекту в межі водоохоронної зони та прибережної захисної смуги входить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014.
Крім того, Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.09.2025 №055-12063 повідомлено, що відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804 та інформації наявної в базі даних МІАС ЗМД "Містобудівний кадастр м.Києва" земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 за функціональним призначенням відноситься до території лугів та лугопарків, потрапляє в проектне заповідання природного комплексу, в зону підтоплень природного та техногенного характеру, та частково в орієнтовне положення прибережних захисних смуг.
14.01.2022 Державним агентством водних ресурсів України затверджено паспорт водного об`єкта "Ставок у селищі Мриги площею 2,6588 га, розташований у Голосіївському районі міста Києва" (далі - Паспорт).
Так, згідно Паспорту, тип водного об`єкта нерусловий; басейн річки Дніпро, довжина – 528 м, максимальна ширина – 61 м, найбільша глибина – 1,36 м, площа водного дзеркала при НПР – 2,6588 га.
У зв`язку з незаконним набуттям Відповідачем права власності на земельну ділянку комунальної форми власності, яка за своїм цільовим призначенням відноситься до земель водного та природо-заповідного фонду, Прокурор в особі Ради звернувся з даним позовом до суду.
1. Перевіряючи наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає таке.
1.1. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). 
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.
Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду сформувала такі висновки:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
1.2. Зі змісту позову Прокурора вбачається, що він був поданий в порядку статей 1311 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України в інтересах держави в особі Ради.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності – це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з частинами 1-3 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема на землю (частина 1 статті 60 вказаного Закону).
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, – ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Окрім того, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, який не має загальнодержавного характеру, але спрямований на виконання функцій держави на конкретній території, та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 24.06.2021 у справі №219/49/20, від 24.11.2021 у справі №910/21329/17 та від 19.01.2022 у справі №172/232/20.
Оскільки спірна земельна ділянка розташована за адрескою: провулок Заболотний, 36, Голосіївський район, місто Київ, суд дійшов висновку про те, що Рада є представницьким органом територіальної громади міста Києва, уповноваженою діяти від імені територіальної громади та в її інтересах, у тому числі щодо захисту, охорони, збереження та раціонального використання земель комунальної власності.
З викладеного слідує, що Прокурором правильно визначено Раду як позивача у спірних правовідносинах.
Також судом встановлено, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Ради 19.12.2025 за №50-9471вих-25 надіслано лист про встановлені порушення чинного законодавства та щодо вжиття заходів до усунення порушень.
Водночас, Рада листом від 29.12.2025 №057-17285 повідомила окружну прокуратуру, що заходи цивільно-правового характеру щодо питань зазначених у листі не вживались.
Разом з тим, Департаментом підготовлено звернення до Управління захисту прав та інтересів територіальної громади міста Києва Київської міської ради щодо вжиття заходів цивільно-правового характеру в частині захисту прав територіальної громади м. Києва.
Листом від 08.01.2026 №08/226-161 Управлінням захисту прав та інтересів територіальної громади міста Києва Київської міської ради надано інформацію, що Управління погоджується із доводами прокуратури щодо порушення інтересів громади міста Києва та необхідності вжиття заходів реагування, а також повідомлено, що Управлінням буде вжито заходів на відновлення порушених прав та інтересів громади, про які йдеться в листі прокуратури, виходячи із наявних можливостей та завантаженості працівників Управління.
Водночас жодних заходів щодо захисту прав територіальної громади міста Києва Радою не було вжито.
Отже, Прокурором була надана можливість компетентному органу влади відреагувати на порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки, зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації та відновлення порушених прав та інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 15.10.2019 у справі №903/129/18 дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають підстави для звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Окрім вказаних листів, на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради 20.03.2026 за №50-2497вих-26 надіслано лист про намір здійснення представництва інтересів держави в суді.
Отже, Прокурор звертався до належного органу місцевого самоврядування у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", надаючи йому можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно.
Оскільки Радою не було здійснено заходів щодо захисту прав та законних інтересів територіальної громади міста Києва впродовж розумного строку, вказане, у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для вжиття Прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову.
Таким чином, суд вважає, що Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, зазначив підстави для представництва інтересів держави в особі Ради, підтвердив їх наявність та дотримався вимог Закону України "Про прокуратуру" та ГПК України.
2. Вирішуючи спір у межах даної справи по суті, суд виходить з такого.
2.1. Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
За частинами 1, 2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Оскільки спірна земельна ділянка, площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва, кадастровий номер 8000000000:90:457:0014, розташована у межах міста Києва, тому вона є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а у відповідності до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Рада є представницьким органом територіальної громади міста Києва, зокрема щодо розпорядження комунальною власністю.
Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 ЗК України).
У відповідності до положень статті 118 ЗК України (у редакції від 15.12.2009) Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки (частина 1).
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина 2).
Пунктом г) частини 1 статті 121 ЗК України (у редакції від 15.12.2009) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах – не більше 0,25 гектара, в селищах – не більше 0,15 гектара, в містах – не більше 0,10 гектара.
Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Як було раніше встановлено судом, згідно з пунктом 2 Рішення Ради 24.12.2009 №1245/3314 "Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 " вирішено передати громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, за умов виконання нею пункту 3 вказаного Рішення.
Однак рішенням Ради від 22.09.2011 №147/6363 "Про відміну рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №1245/3314 "Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 " відмінено рішення Ради від 24.12.2009 №1245/3314.
12.10.2021 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
18.10.2021 проведено державну реєстрацію речового права - права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 2480215880000) внаслідок чого земельна ділянка формально вибула із володіння законного власника - територіальної громади міста Києва.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.
Водночас, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Цей принцип знайшов своє відображення й у статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 (№7-рп/2009) за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Суд вирішив: в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97–ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у мотивувальній частині Конституційний Суд України вказав: "До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію….
…Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування….
…органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України…
Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання…."
У постанові від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016) Верховний Суд вказав: "Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин….
…Ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15…
З огляду на те, що Рішення Ради 24.12.2009 №1245/3314 "Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 " є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, але на момент його скасування, шляхом прийняття Рішення Ради від 22.09.2011 №147/6363, воно не було виконане повністю або частково, і правовідносини, пов`язані з реалізацією прав на спірну земельну ділянку, не виникли, тому Рада мала право на скасування власного рішення. Більше того, правомірність Рішення Ради від 22.09.2011 №147/6363 є чинним та його неправомірність не була спростована учасниками справи.
Оскільки на момент реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та речових прав на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня правова підстава (Рішення Ради 24.12.2009 №1245/3314) для отримання земельної ділянки у власність, ОСОБА_1 набула у 2021 році вказану земельну ділянку комунальної форми власності незаконно – всупереч вищезазначеним положенням ЗК України, а тому й не мала прав на її відчуження.
2.2. Щодо цільового призначення спірної земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).
Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Категорії земель визначають цільове призначення земельної ділянки та встановлюють певні обмеження та можливості щодо її використання.
Приписи статті 18 ЗК України визначили, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Законодавець у приписах статті 19 ЗК України встановив, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на дев`ять категорій (землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення).
Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що усі землі в межах території України за основним цільовим призначенням належать до певної категорії, жодна земельна ділянка не може бути без віднесення її до певної категорії.
Водночас правовий режим земель - це комплекс правових норм, що регулюють використання та охорону земель певної категорії, включаючи права та обов`язки землекористувачів.
Категорія земель є більш загальним поняттям, що характеризує землю за її основним цільовим призначенням, визначеним законом. Правовий режим земель передбачає більш детальний виклад правил використання та охорони земель певної категорії, який охоплює, зокрема, обмеження на використання землі.
Категорія земель визначає загальне цільове призначення, а особливий режим використання конкретизує правила використання та охорони земель, що належать до певної категорії.
Отже, саме належність земельних ділянок до тієї чи іншої категорії земель зумовлює встановлення у їхніх межах особливого режиму використання землі.
За змістом частини першої статті 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування.
Відповідно до частини 1 статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина 4 статті 59 ЗК України).
За приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів.
Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 ЗК України, статтею 88 ВК України України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.
Відповідно до даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 площею 0,1000 га встановлено обмеження у використанні земельної ділянки: охоронна зона навколо території та об`єкта природно-заповідного фонду.
Підставою встановленого обмеження є Розпорядження КМДА №979 "Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 №920 "Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони памяток історії культури в м. Києві", рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112 «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури м.Києва".
Крім того, на підставі ДБН В.1.-25-2009 "Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення", затверджених наказами Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №550 та від 29.07.2010 №287, встановлено вид обмеження: зона особливого режиму забудови.
За змістом інформації Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.09.2025 №077-5978 земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 знаходиться поблизу Національного природного парку "Голосіївський" загальнодержавного значення, створеного Указом Президента України від 27.08.2007 №794/2007. Поряд із вищевказаною земельною ділянкою розташовується водний об`єкт - ставок у селищі Мриги Голосіївського району міста Києва площею 2,6588 га, який перебуває на балансі Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва "Плесо" (далі – КП "Плесо").
На замовлення КП "Плесо" та ТОВ "Віал Трейд" розробило проект землеустрою щодо організації і встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг ставка в селищі Мриги Голосіївського району міста Києва.
Відповідно до Проекту обмеження у використанні земель у вигляді прибережної захисної смуги та водоохоронної зони поширюються також на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014.
Відповідно до інформації КП "Плесо" від 31.03.2025 №077/01-953 відповідно до розробленого Проекту в межі водоохоронної зони та прибережної захисної смуги входить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014.
Крім того, Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.09.2025 №055-12063 повідомлено, що відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804 та інформації наявної в базі даних МІАС ЗМД "Містобудівний кадастр м.Києва" земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 за функціональним призначенням відноситься до території лугів та лугопарків, потрапляє в проектне заповідання природного комплексу, в зону підтоплень природного та техногенного характеру, та частково в орієнтовне положення прибрежних захисних смуг.
14.01.2022 Державним агентством водних ресурсів України затверджено паспорт водного об`єкта "Ставок у селищі Мриги площею 2,6588 га, розташований у Голосіївському районі міста Києва" (далі - Паспорт).
Так, згідно Паспорту, тип водного об`єкта нерусловий; басейн річки Дніпро, довжина - 528 м, максимальна ширина - 61 м, найбільша глибина - 1,36 м, площа водного дзеркала при НПР - 2,6588 га.
Отже, з огляду на вищезазначені докази, суд дійшов до висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 відноситься до земель водного фонду.
2.3. Щодо способу захисту порушених прав територіальної громади міста Києва та належного відповідача.
2.3.1. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 зазначено, що під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 визначила, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу – це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то факт володіння другими може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Отже, наявність державної реєстрації права власності на нерухоме майно за особою означає, що ця особа володіє нерухомим майном ("книжкове" володіння).
Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 100)).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17.
Таким чином, зареєстроване за особою право власності на нерухоме майно визначає цю особу як "книжкового" володільця цим майном, який фактично володіє цим нерухомим майном, тобто особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Оскільки на момент звернення Прокурора до суду за даним позовом та вирішення спору по суті згідно відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка зареєстрована за ТОВ "Смарт Ріелті", тому останнє є належним відповідачем у цій справі.
2.3.2. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц).
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц сформульовано висновки про те, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку земельну ділянку.
У пунктах 109-111 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2026 у справі №456/252/22 сформовано висновок про те, що заявлення негаторного позову шляхом повернення власнику майна дійсно не є єдиним універсальним способом захисту порушених прав власника майна, який має перешкоди в користуванні ним. Оскільки предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують вчинення відповідачем дій, що перешкоджають власнику майна використовувати належні йому права, позивач, з огляду на характер порушень, самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим їх усунути. Така особа може вимагати, щоб суд надав захист її праву на землю, заявляючи вимоги про усунення існуючих перешкод шляхом припинення дій, що порушують право або відновлюють становище, яке існувало до порушення права (вимоги про повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права тощо), залежно від того, у який спосіб чиняться перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном.
2.3.3. Як було раніше встановлено судом, після відміни рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №1245/3314, 18.10.2021 проведено державну реєстрацію речового права - права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 2480215880000).
21.10.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л. та зареєстровано в реєстрі за №790, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
30.11.2023 ОСОБА_2 внесено вказану земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ "Скайпарк груп" (код ЄДРПОУ 39702144), що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "Скайпарк груп", справжність підписів на якому була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невальонною Н.М.
19.01.2024 між ТОВ "Скайпарк груп" та ТОВ "Смарт Ріелті" було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невальонною Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №68, відповідно до пункту 1 якого ТОВ "Скайпарк груп" передало у власність (продало), а ТОВ "Смарт Ріелті" прийняло у власність (купило) земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Київ, р-н Голосіївський, провулок Заболотний, 36, кадастровий номер: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
19.01.2024 проведено державну реєстрацію права власності ТОВ "Смарт Ріелті" на вказану земельну ділянку.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої – третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Крім цього, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Згідно з приписами частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24.04.2020 у справі №522/25151/14-ц).
У той же час, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом 
Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц (пункт 72), від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 (пункт 69, 95).
За приписами статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (частина 1).
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частина 2).
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина 3).
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок – це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу – землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, 02.07.2020 у справі №910/4932/19.
В Україні землі водного фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.07.2022 у справі №330/1009/19, від 21.02.2024 у справі №495/4980/21.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) (пункти 38, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
Також Верховний Суд у постанові від 18.07.2022 у справі №330/1009/19 дійшов висновку про те, що чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. В Україні землі водного фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання (див. також постанову Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. ст. 18, 19, п. "а" ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Виходячи з того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, тобто знаходиться під особливою підвищеною охороною держави та є основним національним багатством, а також беручи до уваги відміну Рішення Ради 24.12.2009 №1245/3314, суд вважає, що набуття у приватну власність вказаної земельної ділянки водного фонду всупереч положеннями чинного законодавча України порушує публічний порядок, а тому вищезазначені правочини є недійсними в силу закону (нікчемними).
Випадків передачі спірної земельної ділянки водного фонду до приватної власності, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, матеріали справи не місять та не були встановлені судом.
Оскільки земельна ділянка, площею 0,1000 га по провулку Заболотному, 36 у Голосіївському районі міста Києва, кадастровий номер 8000000000:90:457:0014, є комунальною власністю та за цільовим призначенням відноситься до земель водного фонду, а тому підлягає поверненню територіальній громаді міста Києва. Отже, вимога №1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
2.3.4. Згідно з частиною 1 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.
Абзацами 1-4 частини 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" установлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Як було раніше встановлено судом, 12.10.2021 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Київ, р-н Голосіївський, провулок Заболотний, 36, з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га.
На момент звернення до суду з даним позовом та вирішення спору по суті, речові права на спірну земельну ділянку зареєстровані за Відповідачем.
Також, як було встановлено судом, вказана земельна ділянка за своїм цільовим призначенням відноситься до земель водного фонду.
Водночас згідно з інформацією з Державного земельного кадастру цільове призначення спірної земельної ділянки: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Крім цього, у Державному земельному кадастрі також вказано про обмеження у використанні земельної ділянки: охоронна зона навколо території та об`єкта природно-заповідного фонду, зона особливого режиму забудови.
Частинами 1, 2 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (абзац 2 частини 3 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
За положеннями абзаців 1, 3-5 частини 6 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Оскільки рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №1245/3314 було відмінене і подані для реєстрації документи не відповідали вимогам законодавства, зокрема в частині цільового призначення земельної ділянки, тому у здійсненні державної земельної ділянки необхідно було відмовити.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) (абзац 5 частини 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
Пунктом 4 частини 1 статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Згідно з абзацом 2 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №911/906/23 зазначено, що у розумінні наведених правил з метою забезпечення ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення судового рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки обов`язково має відбуватися за умови одночасного визнання, зміни чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Подібні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №686/19656/19, від 03 травня 2022 року у справі №199/1136/20.
З огляду на те, що спірна земельна ділянка сформована за рахунок земель водного фонду та у встановленому законом порядку Радою не передавалась у приватну власність, а тому державна реєстрація її в Державному земельному кадастрі підлягає скасуванню у судовому порядку із припинення права приватної власності за ТОВ "Смарт Ріелті" шляхом скасування 
відповідного рішення державного реєстратора, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи. Таким чином, позовні вимоги №2 та №3 підлягають задоволенню.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).
Отже, позов Прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.
Судовий збір згідно статті 129 ГПК України покладається на Відповідача.
Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Ріелті" (03066, місто Київ, вул. Журавлина, будинок 4, приміщення 245; ідентифікаційний код 43581836) повернути Київській міській раді (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код 22883141) земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: місто Київ, провулок Заболотний, 36.
3. Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:457:0014 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: місто Київ, провулок Заболотний, 36.
4. Скасувати рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Невальонної Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 71205428 від 19.01.2024 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ріелті" (03066, місто Київ, вул. Журавлина, будинок 4, приміщення 245; ідентифікаційний код 43581836) на земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:90:457:0014, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: місто Київ, провулок Заболотний, 36, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна: 2480215880000.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Ріелті" (03066, місто Київ, вул. Журавлина, будинок 4, приміщення 245; ідентифікаційний код 43581836) на користь Київської міської прокуратури 7 987 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн 20 коп. судового збору.
6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.07.2026.

Суддя	Сергій МУДРИЙ