ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року  Справа №924/1331/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Мельник О.В.
суддя Гудак А.В. 
суддя Петухов М.Г. 
секретар судового засідання Левчук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Старокостянтинівської міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.03.2026 (суддя Виноградова В.В., повне рішення складено 31.03.2026)
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький
до Старокостянтинівської міської ради
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України та Кабінету Міністрів України
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку
за участю представників: 
позивача - Ковальчука В.М,
відповідача - не з`явився,
третьої особи-1 - не з`явився,
третьої особи-2 - Канюк А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 25.03.2026 позов задоволено. Усунуто перешкоди Квартирно-експлуатаційному відділу м. Хмельницький у користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006, яка належить територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради, шляхом:
скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги;
скасування державної реєстрації права власності територіальної громади м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям відповідного розділу.
Із врахуванням судових рішень у справах №924/174/18, №924/30/20 згідно з ч.4 ст.75 ГПК України, суд першої інстанції зазначив, що у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером №6810800000:15:004:001, що належить до земель оборони та перебуває на праві постійного землекористування у позивача, на підставі рішення Старокостянтинівської міської ради №15 п.1/33/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", визнаного недійсним, утворилась спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006, площею 1000 м. кв.
Разом з тим, зауважив, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру про право власності речового права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради та має цільове призначення 16.00 Землі житлової та громадської забудови. 
Зважаючи на правовий режим спірної земельної ділянки, господарський суд вказав, що доказів про прийняття Кабінетом Міністрів України, Міністерством оборони України рішення щодо передачі в комунальну власність із земель оборони спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 суду не подано.
Відтак, за встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га, яка зареєстрована за Старокостянтинівською міською радою, відноситься до земель державної власності та не вилучалась у встановленому порядку, тому позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави, спрямованим на відновлення первісного стану, що існував до відповідної (незаконної) державної реєстрації.
Також суд зазначив, що вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки є елементом єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення законному власнику усіх перешкод щодо належного користування та розпорядження спірною земельною ділянкою. З огляду на вищевикладене наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо скасування державної реєстрація права комунальної власності Старокостянтинівської міської ради на спірну земельну ділянку та про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.03.2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апелянт, зокрема, вказує, що станом на березень 2022 року сплив встановлений законом строк позовної давності за заявленими КЕВ міста Хмельницький вимогами щодо усунення перешкод в користуванні землями оборони, а саме земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006, яка належить територіальній громаді м.Старокостянтинів, в особі Старокостянтинівської міської ради. 
Звертає увагу, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, а тому вважає, що відсутні будь-які порушення прав та законних інтересів позивача, що в свою чергу є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
Скаржник також зазначає, що у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки її державна реєстрація скасовується, а відомості про таку земельну ділянку набувають статусу архівних та відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи.
Вважає, що задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 у Державному земельному кадастрі із одночасним припиненням усіх речових прав щодо неї не може привести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності) (аналогічний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові 26.04.2023 у справі №727/2415/22).
У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що суд першої інстанції правомірно не застосував строк позовної давності, оскільки спірна земельна ділянка є державною землею оборони, а даний позов є саме негаторним та може бути пред`явлений протягом усього часу триваючого правопорушення.
Зауважує, що позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. КЕВ м.Хмельницький є користувачем (титульним володільцем) земель оборони відповідно до державного акта на право користування землею серії Б № 041646, які належать державі та перебувають у нього на праві оперативного управління.
Позивач зазначає, що зайняття земель оборони з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про використання земель оборони" слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням володіння, що охоплюється визначенням негаторного позову та стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та таким, що відповідає характеру спірних правовідносин і способу порушення прав держави на землі оборони.
Просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Кабінет Міністрів України, подала також відзив на апеляційну скаргу, згідно якого вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі докази у справі, належним чином врахував доводи сторін, правильно застосував норми матеріального та процесуального права й дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, перебуває у державній власності та користуванні Міністерства оборони України, а відсутність відповідного рішення Кабінету Міністрів України та згоди Міністерства оборони України унеможливлювала прийняття відповідачем будь-яких рішень щодо розпорядження нею. 
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позов та дійшов вірного висновку про те, що спір стосується захисту права власності держави на земельну ділянку земель оборони шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею, тобто є негаторним позовом. Враховуючи правовий статус спірної земельної ділянки як державної землі оборони та повноваження КЕВ міста Хмельницький як титульного володільця, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. Таким чином, апеляційна скарга з підстав не застосування судом першої інстанції строків позовної давності до позовних вимог не підлягає задоволенню.
Третя особа-2 просила апеляційну скаргу Старокостянтинівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.03.2026 - без змін. 
У судове засідання, призначене на 02.06.2026 року, відповідач та третя особа-1 не забезпечили явку своїх уповноважених представників, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також те, що правова позиція апелянта, викладена в апеляційній скарзі і про її зміну будь-яких заяв або клопотань він не подавав, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача та третьої особи-1.
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акта на право користування землею серії Б №041646, виданого виконавчим комітетом Старокостянтинівської районної ради народних депутатів, за Хмельницькою КЕЧ району, розміщеною на території Старокостянтинівського району, закріплюється в безстрокове і безоплатне користування 2725,0 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування.
Рішенням Старокостянтинівської міської ради від 21.12.2018 №17 п.1/32/VII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель стосовно розташованої по вул. Заїкіна, 95, земельної ділянки площею 600000 м. кв.; вирішено здійснити реєстрацію права власності за Старокостянтинівською міською радою на розташовану по вул.Заїкіна, 95, земельну ділянку площею 600000 м. кв. (кадастровий номер 6810800000:15:004:0001), категорія земель – землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність чи користування громадянам чи юридичним особам)).
22.02.2019 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №15 п.1/33/VІІ, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу розташованої по вул. Заїкіна, 95, земельної ділянки загальною площею 600000 м. кв. (кадастровий номер 6810800000:15:004:0001) на земельні ділянки, в тому числі земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006, площею 1000 м. кв. (п. 1 рішення); вирішено здійснити державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, зазначені в п.1 цього рішення за територіальною громадою м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради (п.2 рішення).
Згідно із Висновком експерта №258/12-2022 від 24.04.2023, складеного судовим експертом Українського незалежного інституту судових експертиз, земельна ділянка орієнтовною площею 60 гектарів, яка розташована за адресою; Хмельницька область, Старокостянтинівський район, Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001, не накладається на землі Міністерства Оборони, зазначені в Державному акті № 041671 від 1980 року; узагальнюючи результати дослідження, експертом встановлено, що земельна ділянка орієнтованою площею 60 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001, накладається на землі Міністерства оборони України, зазначені в Державному акті серія Б № 041646.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2018 у справі №924/174/18 (залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2019, постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019) задоволено позов Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницького, визнано незаконним та скасовано рішення 23 сесії Старокостянтинівської міської ради №30 в частині п. 5, 6, 7, яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно розташованої в межах вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовною площею 100000 м2 (10га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовною площею 200000 м2 (20га); по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м2 (60га). 
Судами встановлено, що земельні ділянки, як землі оборони, належать позивачу на праві постійного користування. Зазначаючи, що істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особами є отримання згоди на це МО України, яка у даному випадку відсутня, суд дійшов висновку, що міськрада незаконно розпорядилася землями державної власності, які належать до земель оборони, за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельних ділянок, а також за відсутності підстав для переходу права землекористування та з порушенням порядку встановлення і зміни цільового призначення земель. Тому проведення інвентаризації землі при наявній у відповідача інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень. Також зазначено, що враховуючи правовий режим спірних земельних ділянок оборонного значення, оскаржуване рішення порушує охоронювані законом права позивача на користування ними та спрямоване на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.05.2021 у справі №924/30/20 (залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2023) позов КЕВ м. Хмельницький задоволено, визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п. 1/VІІ від 21.12.2018 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель" стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м. кв., визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №18 п.1/VІІ від 21.12.2018 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" розташованої по вул. Заїкіна, 95; визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №15 п. 1/33/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95.
Суди у справі №924/30/20 зазначили, зокрема, що проведення інвентаризації, в тому числі спірної земельної ділянки з подальшою передачею її у комунальну власність, при наявній у відповідача інформації про належність цієї земельної ділянки до земель оборони свідчить про протиправність рішення про таку інвентаризацію (без дозволу Міноборони та за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначення характеру земельних ділянок).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що спірні рішення про: затвердження технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель; про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, прийняті у зв`язку та на подальше виконання рішення Старокостянтинівської міської ради від 24.11.2017 №30 (яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на розробку техдокументації із землеустрою щодо інвентаризації земель, в тому числі спірної ділянки), про яке (рішення) Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі № 924/174/18 дійшов висновку, що воно порушує права позивача на користування землею та спрямоване на подальше вилучення і передачу землі у власність іншим особам. Тому, оспорюванні у цій справі рішення також є такими, що порушують права позивача і прийняті з тією ж метою - передача землі у власність іншим особам.
Згідно з інформаційною довідкою №456578462 від 15.12.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 зареєстрована 08.04.2019 на праві власності за територіальною громадою м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради.
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності речового права на земельну ділянку від 26.12.2025 земельна ділянка кадастровий номер 6810800000:15:004:0006, площею 0,1 га, Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, вулиця Заїкіна, 95 (місце розташування) має цільове призначення 16.00 Землі житлової та громадської забудови. 
Позивач, вказуючи, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006, площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі з категорією земель - землі житлової та громадської забудови, так і реєстрація такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки підставами для таких реєстрації є рішення Старокостянтинівської міської ради, які визнанні недійсними судами у справах №924/174/18 та №924/30/20, звернувся з даним позовом до суду. 
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.77 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. 
За положеннями ч.5 ст.20 ЗК України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Стаття 1 Закону України "Про використання земель оборони" визначає землі оборони як такі, що надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
У відповідності до ст. 14 Закону України "Про Збройні сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Згідно з ч.5 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України наділений повноваженням здійснювати управління об`єктами державної власності відповідно до закону.
Нормами ч.2 ст.2 Закону України "Про правовий режим майна у збройних силах України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Відповідно до наведених норм власником земель оборони є держава Україна, і Кабінет Міністрів України наділений суб`єктивним правом розпоряджатися зазначеними землями на правах власника, а Міністерству оборони України такі землі передані в управління та користування відповідно до цілей визначених у відповідних нормах законодавства. Майно КЕВ міста Хмельницький, в тому числі земельні ділянки є військовим майном, що перебуває у державній формі власності і закріплюється за нею на праві оперативного управління, тобто установа користується закріпленим за нею майном та земельними ділянками (землями оборони), відповідно до мети і та потреб своєї діяльності та чинного законодавства.
Предметом спору у цій справі є законність реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі та законність реєстрації такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності.
Реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі з категорією земель - землі житлової та громадської забудови, так і реєстрація такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності була проведена на виконання рішення Старокостянтинівської міської ради від 22.02.2019 №15п.1/33/VII.
Колегія суддів враховує, що рішення Старокостянтинівської міської ради від 22.02.2019 №15п.1/33/VII було предметом розгляду суду у справі №924/30/20 і за результатами судового розгляду таке рішення визнано судом недійсним.
Суди у справі №924/30/20 встановили, що земельна ділянка орієнтованою площею 60 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька обл., Старокостянтинівський р-н, м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, к.н.6810800000:15:004:0001, накладається на землі Міністерства оборони України зазначені в Державному акті серія Б № 041646, що підтверджено висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №258/12-2022 від 24.04.2023. 
Отже, проведення інвентаризації, в тому числі спірної земельної ділянки з к.н.6810800000:15:004:0001 з подальшою передачею її у комунальну власність, при наявній у відповідача інформації про належність цієї земельної ділянки до земель оборони свідчить про протиправність рішення про таку інвентаризацію (без дозволу Міноборони та за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначення характеру земельних ділянок).
Суди у справі №924/30/20 врахували преюдиційні обставини, встановлені у справі №924/174/18. Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та при касаційному перегляді їх кінцевих судових рішень Великою Палатою Верховного Суду у справі №924/30/20 підтверджено таке:
- виконавчим комітетом міської ради позивачеві видані Державні акти на право постійного користування серії Б №041671, 041646 від 1980 та 1979 років, згідно з яким позивачу належать земельні ділянки, які охоплюють військові містечка № 9 та 22 в межах міста Старокостянтинів;
- істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями ЗСУ, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це МО України, яка у даному випадку відсутня;
- Старокостянтинівська міська рада, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначила призначення/категорію земель земельних ділянок як землі житлової забудови;
- проведення інвентаризації землі при наявній у міської ради інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень;
- КЕВ м. Хмельницький не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально з огляду на її правовий статус.
За наявності визначених ст.75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок міститься у п. 4.26 постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19).
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц).
Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, судові рішення у справах №924/30/20, №924/174/18, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів та мають преюдиціальне значення, а встановлені при їх ухваленні обставини є преюдиційними для спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.75 ГПК України.
При цьому, для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Відтак, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18 та від 20.03.2020 у справі №910/2360/19). 
Будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України на спростування зазначених преюдиційних обставин відповідачем не надано, у зв`язку з чим встановлені у судових рішеннях, ухвалених у справах №924/30/20, №924/174/18 преюдиційні обставини підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.
Зважаючи на викладене, та враховуючи, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі з категорією земель - землі житлової та громадської забудови, а також реєстрація такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності була вчинена на виконання рішення Старокостянтинівської міської ради від 22.02.2019 №15п.1/33/VII, яке визнане судом недійсним у справі №924/30/20, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність зазначених реєстрацій та наявність правових підстав для їх скасування.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності обраного позивачем способу захисту, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, якщо в особи в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки обмеженої в обороті не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою (постанови ВП ВС від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц; від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі №372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
Отже, державну реєстрацію права комунальної власності на землі оборони, яка здійснена з порушенням ЗК України, Закону України "Про використання земель оборони", потрібно розглядати як таку, що не є пов`язана з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Однак, наявність такої реєстрації створює перешкоди власнику у здійснення права користування своїм майном.
Як зазначалось вище, держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №5017/2972/2012, від 29.09.2021 у справі №926/311/20).
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю (постанова Верховного Суду від 06.08.2021 у справі №910/20607/17).
Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом.
Відповідно до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький майно установи, в тому числі земельні ділянки (землі оборони) є військовим майном, що перебуває у державній власності і закріплюється за нею на праві оперативного управління.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №258/12-2022 від 24.04.2023 експерт встановив, що земельна ділянка орієнтованою площею 60 гектарів, яка розташована за адресою Хмельницька область, Старокостянтинівський район, Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0006 накладається на землі Міністерства оборони України зазначені в Державному акті серія Б № 041646.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га, яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки кадастровим номером 6810800000:15:004:0001 також накладається на землі Міністерства оборони України зазначені в Державному акті серія Б №041646.
Отже, КЕВ м. Хмельницький є користувачем спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га, яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки кадастровим номером 6810800000:15:004:0001, відповідно, - є належним позивачем у даному спорі.
Колегія суддів зауважує, що з огляду на встановлені ст.152 ЗК України способи захисту прав на земельні ділянки та визначені ст.5 ГПК України вимоги щодо ефективності способу захисту права, позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь- яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, у тому числі й шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності та реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, але за умови, що такий спосіб захисту прав на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто, є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права.
Так, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га зареєстрована у Державному земельному кадастрі з категорією земель - землі житлової та громадської забудови. Водночас, як зазначено вище, ця земельна ділянка накладається на землі Міністерства оборони України, надані КЕВ м. Хмельницький на підставі Державного акта на право користування землею серії Б №041646, та які не були вилучені із земель оборони. Рішення щодо вилучення зазначеної земельної ділянки, її передачі у комунальну власність чи вчинення інших дій щодо зміни правового режиму Кабінетом Міністрів України не приймалося, що обґрунтовано встановлено судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Крім того, земельна ділянка з к.н.6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності. Однак, правові підстави для віднесення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності у міської ради відсутні.
Апеляційний суд також враховує, що за змістом ч.10 ст.24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
У пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №911/906/23 зазначено, що у розумінні наведених правил з метою забезпечення ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення судового рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки обов`язково має відбуватися за умови одночасного визнання, зміни чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
Отже, у спірних правовідносинах вимоги про скасування державної реєстрації права комунальної власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки є спорідненими способами захисту, відповідають змісту оспорюваного права чи інтересу та спрямовані на досягнення єдиної мети відновлення порушеного права держави шляхом відновлення становища, яке існувало до формування спірної земельної ділянки, що спростовує відповідні доводи апелянта. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0006 площею 0,1 га, право власності на яку зареєстровано за територіальною громадою м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради, належить до земель державної власності та у встановленому законом порядку з державної власності не вилучалася. За таких обставин позовні вимоги про скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку та скасування державної реєстрації самої земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту інтересів держави, спрямованим на усунення наслідків незаконної державної реєстрації та відновлення становища, яке існувало до порушення прав держави.
Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності апеляційний суд зазначає. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно правової позиції Верховного Суду негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. Оскільки порушення прав власника або володільця триває до моменту його усунення, позовна давність не обмежує право власника або володільця на подання негаторного позову. Це, у свою чергу, виключає можливість застосування статті 256 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, постанова Верховного Суду від 19.02.2025 у справі №145/564/23).
Відтак, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. 
Оскільки землі оборони перебувають виключно у державній власності та мають спеціальний правовий режим використання, державна реєстрація права комунальної власності на такі землі не призводить до виникнення у відповідача права власності ними, а тому підлягає усуненню саме шляхом пред`явлення негаторного позову. 
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що даний позов є негаторним та може бути пред`явлений протягом всього строку триваючого правопорушення, у суду відсутні підстави для застосування ст. 256 ЦК України та відмови в позові в мотивів пропуску строку позовної давності, про що суд першої інстанції дійшов вірного висновку. 
У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.03.2026 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Старокостянтинівської міської ради задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.03.2026 у справі №924/1331/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Старокостянтинівської міської ради – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "08" червня 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Петухов М.Г.