ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 686/34448/24
провадження № 61-11101св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Керницькою Оксаною Вікторівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року в складі судді Чевилюк З. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених (збільшених) позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 11 квітня 2024 року у розмірі 23 177,67 доларів США, з яких: 10 355,87 доларів США - борг, 519,73 доларів США - 20 % річних, 9511,17 доларів США - пені, 519,73 доларів США - 20% за користування чужими коштами у розмірі, 2271,17 доларів США - штраф.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11 квітня 2024 року уклала з ОСОБА_2 договір позики № 1, відповідно до пункту 1.1 якого надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 11 355,87 доларів США, що еквівалентно 442 816,47 грн, які він зобов`язався повернути до 30 вересня 2024 року включно у такому ж розмірі, тобто 11 355,87 доларів США. За змістом пункту 2.1 договору позикодавець видає позичальнику розписку на суму повернутої частини позики, наявність якої у позичальника підтверджує виконання ним грошового зобов`язання. 
Пунктом 3.1 договору позики сторони погодили, що у випадку порушення позичальником порядку та хоча б одного з термінів повернення суми позики або її частини, визначених в пункті 2.1 цього договору, та/або інших умов цього договору позичальник сплачує позикодавцю: пеню у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення, 20 % річних від простроченої суми за частиною другою статті 625 ЦК України, а також проценти за користування чужими коштами у розмірі 20 % річних від несвоєчасно повернутої суми позики. Проценти річних та проценти за користування чужими коштами підлягають оплаті за весь період прострочення позичальником зобов`язання. У разі, якщо прострочення термінів/ строків повернення суми позики (частини позики) триває більше ніж 10 календарних днів, позичальник додатково сплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від загальної суми боргу (суми позики), визначеної в пункті 1.1 цього договору.
Зазначала, що відповідач частково погасив заборгованість, а саме: 08 листопада 2024 року повернув кошти у розмірі 400,00 доларів США та 11 листопада 2024 року - 600,00 доларів США.
Оскільки в обумовлений договором строк ОСОБА_2 не повернув кошти, належним чином умови укладеного договору позики не виконав, позивачка просила задовольнити її вимоги та стягнути з нього нараховану суму заборгованості в повному обсязі. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2024 року № 1 у розмірі 10 355,87 доларів США та судові витрати 3 683,15 грн.
Оскільки позичальник не виконав своє зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернув узяті в борг кошти у визначений строк, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього заборгованості за договором позики.
Відмовляючи в стягненні пені та процентів на підставі статті 625 ЦК України, суд першої інстанції послався на нікчемність даного пункту договору.
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15 638,13 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 1 від 11 квітня 2024 року у розмірі 10 355,87 доларів США, 519,73 доларів США - 20 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України та штраф у розмірі 95 036,42 грн. 
У решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання позову в сумі 4 400,84 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 508 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 6 601,27 грн.
Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позичальник не виконав зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернув узяті в борг кошти у визначений сторонами строк.
Стягуючи з відповідача на користь позивача 20 % річних у розмірі 519,73 доларів США згідно частиною другою статті 625 ЦК України та штраф у розмірі 95 036,42 грн, суд виходив із того, що у відповідача виник обов`язок щодо сплати позивачу неустойки у вигляді штрафу та процентів за частиною другою статті 625 ЦК України в розмірі 20 % річних від простроченої суми, як це визначено умовами договору.
Відмовляючи у задоволенні решти вимог, апеляційний суд зазначив, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 вересня 2024 року, немає, а також відсутні підстави для стягнення штрафу в розмірі 20 % від загальної суми боргу, оскільки за одне і те ж саме порушення зобов`язання у вигляді несвоєчасного повернення позики передбачена подвійна відповідальність одного виду, що суперечить вимогам частини першої статті Конституції України та частини третьої статті 509 ЦК України.
Ураховуючи, що вартість наданих послуг адвокатом у заявленому заявником розмірі 34 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), суд зменшив її до 8 508,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
27 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Керницька О. В. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити; скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в повному обсязі. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судові рішення оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Суди не врахували, що жодних обмежень щодо одночасного нарахування та стягнення з відповідача пені, % річних від простроченої суми (частина друга статті 625 ЦК України), процентів за користування чужими коштами та штрафу у випадку порушення відповідачем порядку та/або строку повернення позики, за умови, якщо сторони самі встановили такий порядок нарахування відсотків в договорі - немає. Вказане узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони самостійно визначили і погодили умови договору позики, а отже втручання суду у їх дотримання та виконання є недопустимим.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 549, 627, 629, 1050 ЦК України, у зв`язку з чим помилково дійшли висновку про неможливість нарахування та стягнення позивачем % річних за користування коштами та пені.
Суд апеляційної інстанції втрутився в правовідносин адвоката та клієнта та неправомірно зменшив розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та стягнув судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 8 508,00 грн.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 - адвокат Цимейко Г. О. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/34448/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Матеріали справи № 686/34448/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року справу № 686/34448/24 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що 11 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладений договір позики № 1 у простій письмовій формі.
За умовами даного договору:
позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі 11 355,87 доларів США (пункт1.1);
грошові кошти позичальник отримав від позикодавця до підписання самого договору (пункт1.2);
повернення позики здійснюється позичальником в готівковій формі в доларах США в строк до 30 вересня 2024 року включно (пункт 2.1);
сторони домовились, що у випадку порушення позичальником порядку та/або строку повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочки, 20% річних від простроченої суми (частина друга статті 625 ЦК України), а також проценти за користування чужими коштами у розмірі 20% річних від несвоєчасно сплаченої суми. У разі якщо прострочення термінів , строків повернення суми позики триває більше, ніж 10 календарних днів позичальник додатково сплачує позикодавцю штраф в розмірі 20% від загальної суми боргу (пункт 3.1);
на підставі частини третьої статті 6 ЦК України на правовідносини сторін, що виникли на підставі цього договору, не поширюються та не застосовуються пункти 15, 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. У разі прострочення позичальником у період дії карантину позичальник не звільняється від обов`язку сплатити на користь позикодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за цим договором позичальник не звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) та процентів, визначених цим договором за таке прострочення, нараховані у період дії в Україні воєнного, надзвичайного та після його припинення чи скасування (пункт 5.8).
На виконання договору позики від 11 квітня 2024 року у цей же день ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 11 355,87 доларів США.
Станом на 30 вересня 2024 року - дату повернення позики за договором, позичальник ОСОБА_2 позику не повернув.
Лише 08 та 11 листопада 2024 року позичальник частково повернув позикодавцю 400 і 600 доларів США відповідно, у зв`язку з чим розмір боргу склав 10 355,87 доларів США, що не заперечували сторони.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження оскаржених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).
Вирішуючи справу, апеляційний суд установив, що відповідач зобов`язання за договором позики виконав неналежним чином, кошти позивачу у повному обсязі не повернув.
Оскільки ОСОБА_2 умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконав, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про стягнення позики в судовому порядку в розмірі 10 355,87 доларів США грн, з урахуванням вже сплачених відповідачем платежів. Також суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок щодо сплати позивачу неустойки у вигляді штрафу та процентів за частиною другою статті 625 ЦК України в розмірі 20 % річних від простроченої суми, як це визначено умовами договору, внаслідок чого стягнув з нього на користь позивача 519,73 доларів США 20 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України та штраф у розмірі 95 036,42 грн. 
Постанова апеляційного суду в цій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідач ОСОБА_2 також погодився з судовим рішення апеляційного суду щодо стягнення з нього боргу у розмірі 10 355,87 доларів США грн, а також 519,73 доларів США 20 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України та штрафу у розмірі 95 036,42 грн, про що свідчить поданий ним до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
В частині доводів касаційної скарги щодо наявності правових підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики, та штрафу в розмірі 20% від загальної суми боргу, колегія суддів зауважує таке.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).
Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Отже, пунктом 2 частини 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка, серед іншого, просила стягнути з відповідача на її користь як пеню і штраф, так і проценти за частиною другою статті 625 ЦК України та проценти за користування чужими коштами як міра відповідальності.
Апеляційний суд, відмовляючи у стягненні пені та 20 % за користування чужими коштами, зазначив, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 вересня 2024 року, немає, а також відсутні підстави для стягнення штрафу в розмірі 20% від загальної суми боргу, оскільки за одне і те ж саме порушення зобов`язання у вигляді несвоєчасного повернення позики передбачена подвійна відповідальність одного виду, що суперечить вимогам частини першої статті Конституції України та частини третьої статті 509 ЦК України.
При відмові у стягненні пені та 20 %, апеляційний суд указав, що за обставин цієї справи не може бути застосований пункт 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
При цьому апеляційний суд виходив із того, що сторони в договорі (пункт 5.8) відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України домовились, що на правовідносини сторін, що виникли на підставі цього договору не поширюються та не застосовуються пункт 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за цим договором позичальник не звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) та процентів, визначених цим договором за таке прострочення , нараховані у період дії в Україні воєнного, надзвичайного та після його припинення чи скасування.
У зв`язку з цим, апеляційний суд дійшов висновку, що пункт 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким констатовано, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені), не застосовний до цих правовідносин, оскільки сторони відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України в договорі добровільно відступили від положень пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та обумовили між собою відповідальність позичальника в разі порушення зобов`язань за договором позики.
При цьому, апеляційний суд не звернув увагу на те, що свобода договору, як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України), є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. 
Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
Отже у стягненні пені та 20 % за користування чужими коштами позивачу необхідно відмовити саме з наведених вище підстав.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 червня 2025 року у справі №761/4734/24 (провадження № 61-16768св24).
Апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови. Тому постанову апеляційного суду належить змінити в оскаржуваній частині в частині мотивів такої відмови.
Разом із тим, зменшуючи розмір стягнутих судом першої інстанції витрат на правову допомогу адвоката, апеляційний суд дослідив усі наявні у справі докази щодо понесення витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначив норми права, які підлягали застосуванню, і дійшли обґрунтованих висновків.
Ураховуючи, що вартість наданих послуг адвокатом Керницькою О. В. у заявленому заявником розмірі 35 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), зважаючи на заперечення відповідача на заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зменшив її до 8 508,00 грн.
Колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду правильними, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза повноваженнями касаційного суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд змінює рішення, якщо воно переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині й викладення її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржуване судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Керницькою Оксаною Вікторівною, задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун