Справа № 953/2502/26 
Провадження № 2-а/953/80/26
РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 квітня 2026 року        м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (м. Харків, вул. Шевченка, 315-А) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, в якому просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі постанова серії ЕНА № 6729826 від 26.02.2026, що винесена інспектором 1 взводу 3 роти 4 батальйону УПП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Федоровим Є.М. про притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а справу закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення та стягнути судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою поліцейського Департаменту патрульної поліції Федоровим Є.М. від 26 лютого 2026 року серії ЕНА № 6729826 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Відповідно до постанови від 26 лютого 2026 року о 15 год. 35 хв за адресою: м. Харкові, вулиця Римарська, 28 керуючи транспортним засобом, не виконала вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушила вимоги п.8.4 в Правил дорожнього руху України порушення вимог заборонних знаків. До постанови додається відео з бк 475511. Однак, зазначена постанова була прийнята без врахування усіх обставин, які було слід з`ясувати, що впливає на висновок про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.
Відповідно п.п. 1.10 ПДР зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).
Під час складання оскаржуваного протоколу на місті, позивачем було повідомлено поліцейського, що була здійснена тимчасова зупинка на зазначеній місцевості без вимикання двигуна у зв`язку із раптовим погіршенням самопочуття та необхідністю випити води, увімкнено аварійну сигналізацію. Також позивачем було зазначено про усунення відповідних обставин, запропоновано переїхати в інше місце, однак відповідні доводи враховані не були та складено постанову.
Відповідно до вимог ст. 17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративній відповідальності. Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Однією з найважливіших умов визначення стану крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам. Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства. Положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності. Тобто в даній ситуації її дії щодо здійснення тимчасової зупинки з увімкненою аварійною сигналізацію, та за при зазначенні про ці обставини свідчить, що зупинка здійснена у стані крайньої необхідності.
Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху України (ПДР), вимушена зупинка — це припинення руху транспортного засобу (ТЗ), зумовлене: раптовим погіршенням стану здоров`я водія чи пасажира. 
Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості. Вона гарантує, що особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а сумніви тлумачаться на користь особи.
Очевидно, що у цьому конкретному випадку, заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена, шкода будь-яким іншим учасникам дорожнього руху не завдана. Таким чином дії позивача щодо здійснення тимчасової зупинки з увімкненою аварійною сигналізацією, здійсненні у стані крайньої необхідності та за такого правового регулювання та обставин справи відсутні підстави для притягнення її до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим позовні вимоги просить задовольнити. 
06 березня 2026 року постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
27 квітня 2026 року від позивача до суду подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити.
27 березня 2026 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем порушено вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», тому доводи щодо усунення порушення на місці правового значення не мають, а факт стану крайньої необхідності не доведено позивачем належними доказами та причинно-наслідковим зв`язком. Від пропозиції виклику швидкої позивач відмовилась, що на переконання відповідача свідчить про відсутність невідкладного стану який би потребував термінового реагування та виправдовував порушення вимог ПДР.
Відповідно до ч.ч. 1, 9 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відповідно до вказаних норм закону, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що постановою інспектором 1 взводу 3 роти 4 батальйону УПП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Федорова Є.М. від 26 лютого 2026 року серія ЕНА № 6729826 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП і накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень, так як нею порушено вимогу дорожнього знаку 3.34, а саме: здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 ПДР (зупинку заборонено), чим порушив п.8.4 "в" Правил дорожнього руху та скоєно адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). Особливості накладення стягнення при розгляді справ без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1, 279-4 цього Кодексу.
На підставі частин 2, 5 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
З вищевикладеного вбачається, шо у спірних правовідносинах протокол про адміністративне правопорушення не складається.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Позивач вказала, що зупинка без вимикання двигуна та увімкнення аварійної сигналізації була здійснена через раптове погіршення стану самопочуття, викликана обставиною крайньої необхідності, так як вона зупинилась випити води. Зупинка була не триваюча та не спричинила перешкоди іншим учасникам дорожнього руху.
Відповідно до долученого відео з боді камери, залученого до відзиву судом встановлено, що позивач перебуваючи за кермом транспортного засобу з увімкненим двигуном та увімкненими сигналами аварійної світлової сигналізації, наголошувала на необхідності випити води через раптове погіршення самопочуття, у зв`язку з чим було здійснено вимушену зупинку, зазначила, що зараз від`їде, на що інспектор зазначив про необхідність встановлення у таких випадках знаку аварійної зупинки і лише в такому випадку можливість її здійснити та повідомлено про подальше складення протоколу.
Зауваження інспектора щодо порушення пункту 9.10 ПДР вважає необґрунтованим, оскільки за правилами цього пункту знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар підлягає встановленню лише у виключних випадках, а саме скоєння дорожньо-транспортноїпригоди; вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м. Такі обставини були відсутні.
Відповідачі не спростовували дотримання позивачем правил пункту 9.9 ПДР.
У частині перші статті 122 КУпАП, зокрема, передбачено, що порушення вимогдорожніх знаківзупинки тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зі змісту пункту 8.4.в ПДР убачається, що дорожні знаки поділяються на групи, зокрема існують заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
У додатку 1 до ПДР (33. Дорожні знаки) серед заборонних знаків міститься знак 3.34 «Зупинку заборонено».
Відповідно до підпункту б пункту 2.9 розділу 2 ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.
Позивач під час спілкування пояснила про існування крайньої необхідності у вигляді поганого самопочуття.
Так, норми ст. 17 КУпАП визначають, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а ст.18 цього Кодексу передбачає, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Таким чином, саме посилання особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді поганого самопочуття, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпАП, а має відповідати фактичним обставинам справи та не викликати сумнівів щодо наявності крайньої необхідності, що повинно бути співставлено з наявними в матеріалах справи доказами, показаннями свідків, іншими обставинами, що зумовили крайню необхідність.
Відповідні обставини були встановлені при перегляді відео долученого до відзиву.
Стаття 8 КАС вказує, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб`єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб`єктів владних повноважень (п. 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24 квітня 1990 року45).
З аналізу наведених норм слідує, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі наявності або відсутності підстав, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, а саме вчинення особою правопорушення в стані крайньої необхідності.
Суд приходить до переконання, що доводи відповідача про правомірність прийнятої постанови не спростовують перебування позивача в стані крайньої необхідності.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність належних та достатніх доказів для констатування факту порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху, відповідно і вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Суд зауважує, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки діяння, вчинене в стані крайньої необхідності, не просто є підставою для звільнення особи від адміністративної відповідальності. Воно позбавляє сам вчинок ознаки протиправності, перетворюючи його на суспільно корисний акт, адже збережене благо є вагомішим за заподіяну шкоду. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.
Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана: 1) протиправними діями людини: 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо.
Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
З огляду на вищевикладене, суд доходить беззаперечного висновку, що допущене позивачем порушення правил зупинки, було вимушеним і вчиненим виключно в стані крайньої необхідності з метою стабілізації стану здоров`я та покращення самопочуття під час керування джерелом підвищеної небезпеки. Зважаючи на те, що шкода від допущеного порушення Правил дорожнього руху є значно меншою за відвернену небезпеку та збережене суспільне благо. На думку суду, вчинене порушення є менш значним, ніж відвернена шкода.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії в стані крайньої необхідності.
Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності — скасуванню, із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Оцінюючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що позивач підлягає звільненню від адміністративної відповідальності, оскільки адміністративне правопорушення, за яке її було притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП на підставі постанови серія ЕНА № 6729826 від 26 лютого 2026 року було вчинене в станій крайньої необхідності.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.
Виходячи з наведеного, з урахуванням п.3.ч.3 ст.286 КУпАП суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, що має наслідком скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із вчиненням позивачем дій в стані крайньої необхідності.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 665,60 грн за позовні вимоги немайнового характеру, який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки позові вимоги задоволені повністю.
Керуючись ст.ст. 2, 9-11, 14, 72-77, 139, 229, 241-247, 250, 255, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скасувати постанову серії серія ЕНА № 6729826 від 26 лютого 2026 року винесену інспектором 1 взводу 3 роти 4 батальйону УПП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Федоровим Є.М. про притягнення її до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.
Стягнути на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 665,60 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 27.04.2026 року.

Суддя: Т.В. Юрлагіна