ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 травня 2026 року м. Житомир  
справа № 240/24249/25 
категорія 1111
Житомирський окружний адміністративний суд у складі 
головуючого судді Горовенко А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказової частини наказу,- 
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними та скасувати пункти 3, 5.2 наказової частини наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.07.2025 №2209 "Про результати проведеного службового розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку із несвоєчасним поверненням з лікувального закладу останнім до розташування підрозділу".
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді ординатора лікувального відділення медичної роти військової частини з 04.05.2023, та на посаді офіцера медичної служби військової частини з 08.07.2023. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2025 №176 переведений до нового місця служби та виключений зі списків особового складу з 23.06.2025.
Зазначає, що після отримання відповіді на адвокатський запит він дізнався про наявність наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2025 №2209 "Про результати проведеного службового розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку із несвоєчасним поверненням з лікувального закладу останнім до розташування підрозділу". Прийняття вказаного наказу зумовлене тим, що за результатами службового розслідування встановлено та доведено вину старшого солдата ОСОБА_2 , який не повернувся з лікування до місця проходження служби - тобто певний час був відсутній на службі без поважних причин.
За цей час посадовими особами бухгалтерської служби Військової частини НОМЕР_1 старшому солдату ОСОБА_2 безпідставно нараховане та виплачене грошове забезпечення у розмірі 170523,99 грн.
Однак, з невідомих причин, винним у виплаті вказаних коштів відповідач визначив позивача та наказав утримати вказані кошти саме з позивача.
Вказує, що за результатами службового розслідування жодним чином не встановлено і не підтверджується, що саме його поведінка була протиправною, що наявний причинний зв`язок між його поведінкою та завданою шкодою, а також вина саме позивача в завданні шкоди.
Позивач вважає протиправним притягнення саме його до матеріальної відповідальності за вказаних обставин.
Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 надіслала до суду відзив на позовну (за вх.№83232/25), у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.
Зазначає, що позивач, перебуваючи на посаді офіцера медичної служби Військової частини НОМЕР_1 не вжив достатньозаходів (відсутність здійснення контролю) щодо ведення обліку особового складу військовослужбовців, які перебувають на лікуванні у закладах охорони здоров`я, за межами Військової частини НОМЕР_1 , а саме: старшого солдата ОСОБА_2 , якому було неправомірно нараховане грошове забезпечення та додаткова винагорода у сумі розміром 170523,29 грн. Внаслідок вищевказаних діянь (бездіяльності) лейтенанта ОСОБА_1 , виявлено ознаки порушень дисциплінарного характеру з нанесенням матеріальних збитків державі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 письмових пояснень по суті справи, не надіслала до суду, про розгляд справи повідомлена належним чином, шляхом надсилання кореспонденції в особистий кабінет через систему “Електронний суд”.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2023 №194 лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера медичної служби Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2025 року №176 переведений до нового місця служби та виключений зі списків особового складу з 23.06.2025.
На дату звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 проходить військову службу у складі Військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.09.2023 №4396, на підставі рапорту майора ОСОБА_3 , командира 50 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , від 07.09.2023 №56681, призначено службове розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку із несвоєчасним поверненням із лікувального закладу. В подальшому, згідно з наказом від 08.10.2024 №7936 повторно призначено службове розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку із несвоєчасним поверненням із лікувального закладу. 
Проте, службове розслідування у визначений строк не закінчено, у зв`язку із цим, згідно з наказами від 15.01.2025 №404, від 16.03.2025 №1565, від 29.05.2025 №2736 та від 28.06.2025 №3117, продовжувалось.
За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування від 20.07.2025, у якому зазначено, що службовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_2 , який перебував на посаді стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_1 , вибув 19 квітня 2023 року на лікування в Центрі Мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру ОНМедУ, місто Одеса.
Відповідно до рапорту майора ОСОБА_3 від 07.09.2023 №56681, стало відомо, що 07.09.2023 старший солдат ОСОБА_2 несвоєчасно прибув з лікування до місця служби. Для встановлення періоду перебування на лікуванні старшого солдата ОСОБА_2 , засобами СЕДО, на ім”я директора Центру Мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру ОНМедУ, місто Одеса, був поданий запит від 10.02.2025 №1776/1/4813. 
Згідно з відповіддю Центру Мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру ОНМедУ, місто Одеса, зареєстрованої 13.02.2025 за вх.№3231, старший солдат ОСОБА_2 на амбулаторному та на стаціонарному лікуванні у вищевказаному лікувальному закладі, не перебував. 
Таким чином, службовим розслідування встановлено, що старший солдат ОСОБА_2 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 : з 19 квітня 2023 року по 07.09.2023, був відсутній на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів, у зв”язку із самовільним залишенням місця служби; 07.09.2023 повернувся після самовільного залишення місця служби до розташування 50 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .
Також крім іншого, встановлено факт неправомірної переплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди з 19.04.2023 по 07.09.2023, старшому солдату ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки розрахунку переплати грошового забезпечення від 26.06.2025 №1776/6/2000, переплата грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 19.04.2023 по 07.09.2023, становить 278091,21 грн.
Крім того, щодо протиправності дій позивача, під час службового розслідування встановлено наступне.
Позивач, перебуваючи на посаді офіцера медичної служби військової частини НОМЕР_1 вжив не достатньо заходів (відсутність здійснення контролю) щодо ведення обліку особового складу військовослужбовців, які перебувають на лікуванні у закладах охорони здоров`я, за межами військової частини НОМЕР_1 , а саме: старшого солдата ОСОБА_2 , якому було неправомірно нараховане грошове забезпечення та додаткова винагорода.
Таким чином, внаслідок недбалого ставлення до виконання обов"язків військової служби позивачем, державі заподіяно матеріальні збитки у розмірі 170523,29 грн. Внаслідок вищевказаних діянь (бездіяльності) лейтенанта ОСОБА_1 виявлено ознаки порушень дисциплінарного характеру з нанесенням матеріальних збитків державі.
За результатами службового розслідування 27.07.2025 видано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) за №2209, у якому, зокрема, зроблено висновок про те, що внаслідок недбалого ставлення до виконання обов`язків служби старшим лейтенантом ОСОБА_1 , державі було заподіяно матеріальні збитки у розмірі 170523,29 грн. При цьому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2025 №176, старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із призначенням на посаду до складу військової частини НОМЕР_2 . Що унеможливлює притягнення його до дисциплінарної відповідальності, але не може бути підставою для звільнення його від матеріальної відповідальності.
Згідно з пунктом 3 вказаного наказу завдані державі збитки, у розмірі 170523,29 грн наказано внести на рахунок старшого лейтенанта ОСОБА_1 , в повному розмірі. 
Пунктом 5.2 наказу від 27.07.2025 №2209 (зі змінами, внесеними відповідно до наказу №2432 від 11.08.2025) наказано: внести в Книгу обліку грошових стягнень та нарахувань суму стягнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , у розмірі 170523,29 грн.
Встановленим законом порядком підготувати документи дебіторської заборгованості відносно старшого лейтенанта ОСОБА_1 , на суму завданих державі збитків у розмірі 170523,29 грн.
Начальнику відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 направити встановленим порядком командиру військової частини НОМЕР_2 , матеріали службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 , для прийняття рішення щодо відшкодування ним завданих державі збитків у розмірі 170523,29 грн.
Позивач, вважаючи пункти 3 та 5.2 наказу №2209 від 27.07.2025 щодо притягнення його до матеріальної відповідальності, протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
За приписами статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 9 Статуту передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
Щодо порушення процедури проведення службового розслідування, суд зазначає наступне.
Частиною 1 та 2 ст. 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України відбувається згідно із Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608 (далі Порядок №608).
Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку №608 установлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Згідно пункту 13 розділу ІІІ Порядку №608, службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Однак, матеріали справи свідчать, що службове розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку із несвоєчасним поверненням із лікувального закладу, первинно призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.09.2023 року №4396, однак завершено лише 27.07.2025 шляхом прийняття оскаржуваного наказу про результати службового розслідування.
Так, фактичний термін проведення службового розслідування всупереч вимогам ч.3 ст. 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» та пункту 13 розділу ІІІ Порядку №608, значно перевищує строк, встановлений законодавством, оскільки становить понад 22 місяці, з моменту його призначення, що є досить довготривалим, та як наслідок, грубим порушенням процедури проведення службового розслідування.
Крім того слушними є доводи представника позивача, що чинними нормами права не передбачено перепризначення та/або повторне призначення вже призначеного службового розслідування, яке не проведено у встановлені строки через бездіяльність службових осіб, яким доручено провести таке службове розслідування.
Згідно з абзацом 4 пункту 2 розділу I Порядку №608 службове розслідування - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
За приписами пункту 3 розділу II Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Відповідно до пункту 2 розділу ІV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службового розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді; ознайомлюватися з необхідними документами, за потреби - знімати з них (отримувати) копії та долучати до матеріалів службового розслідування; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України; проводити огляд місцевості, приміщення, предметів та документів, що стосуються службового розслідування, за результатами якого складати акт огляду з обов`язковим зазначенням: предмета огляду та його стислого опису; часу, дати, місця (населеного пункту) огляду; посади, військового звання, прізвища та імені особи, яка складає документ; військового звання, прізвища та імені посадової (службової) особи, яка бере участь у службовому розслідуванні (за необхідності); прізвища, імені, по батькові та фактичної адреси проживання двох присутніх осіб; фактичного місцезнаходження військової частини, установи, підприємства тощо; місця складання документа (номер службового кабінету або іншого приміщення); у разі використання технічних (відео-, фото- або аудіо-) засобів цифрового пристрою, його назви, моделі; підписів присутніх осіб на кожному аркуші та їх прізвищ, ініціалів, підписів на останньому аркуші; підпису особи, яка склала акт огляду, на останньому аркуші.
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України ( пункт 3 розділу ІV Порядку № 608).
Відповідно пунктів 1-6 Розліду V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частину.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили.
У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування
Оцінка акту за результатами службового розслідування, в тому числі оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ній висновків, а також щодо самих висновків розслідування, надається при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого за результатами такого розслідування.
Таким актом індивідуальної дії, що породжує певні права та обов`язки є наказ, що прийнятий за результатами розгляду акту. Саме наказ №2209 від 27.07.2025 «Про результати службового розслідування» (зі змінами відповідно до наказу №2432 від 11.08.2025) і є у даній справі предметом судового аналізу щодо відповідності вимогам чинного законодавства.
Отже, як встановлено судом, ні пояснень особи, щодо якої проводилось службове розслідування - ОСОБА_2 , ні пояснень позивача, як особи, чиї дії визнано порушенням службової дисципліни, матеріали службового розслідування не містять.
Крім того, відсутні будь-які докази про намагання членів комісії відібрати пояснення у вказаних осіб (акти про відмову у наданні пояснень), з метою належного встановлення вини осіб, чиї дії та/або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Також суду не повідомлено, жодних причин та обставин неможливості відібрання пояснень у позивача, як особи чиї дії та/або бездіяльність ставляться відповідачем у провину вчинення правопорушення.
Тобто, в матеріалах справи відсутні будь-які докази обізнаності позивача про проведення розслідування.
Пунктом 1 розділу VІ Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення.
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Згідно з вимогами пункту 3 розділу VІ Порядку №608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Як свідчить зміст пункту 5 розділу VІ Порядку №608 акт службового розслідування разом з усіма матеріалами оформлюється окремою справою або долучається до документів відповідної номенклатурної справи.
Проте, всупереч вимог законодавства позивач не був ознайомлений із наказом командира про результати службового розслідування. Він дізнався про факт завершення розслідування та притягнення його до відповідальності з матеріалів, що надійшли до його дійсного місця служби.
Саме тому, у зв`язку із чисельними порушеннями відповідачем процедури проведення службового розслідування, позивач був позбавлений можливості порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації, висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять, а також ознайомлюватися з актом службового розслідування.
Щодо доведеності протиправних дій позивача, як причини, що сприяла вчиненню ОСОБА_2 правопорушення, слід зазначити наступне.
Матеріали справи та службового розслідування свідчать, що позивач з 04.05.2023 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та перебував на посаді ординатора лікувального відділення медичної роти, з 08.07.2023 виконував обов`язки на посаді офіцера медичної служби військової частини НОМЕР_1 .
Тобто, в період вчинення правопорушення позивач не перебував на керівній посаді, зокрема, посаді начальника медичної служби.
Суд зазначає, що функціональні обов`язки позивача не передбачають ведення обліку військовослужбовців, що перебувають на лікуванні, протилежного відповідачем не доведено суду.
Водночас, варто зауважити, що ні в акті службового розслідування, ні в наказі про результати службового розслідування, відповідачем не зазначено норми статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України якою передбачено функціональні обов`язки позивача, відповідно до займаних посад, щодо обліку, моніторингу, військовослужбовців, що перебувають на лікуванні.
В свою чергу, Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України затверджена наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 року №280 (далі - Інструкція №280).
Згідно з пунктом 19 Інструкції №280 персональний облік особового складу, який вибув зі строю через смерть (загибель), поранення (травми, контузії, каліцтва), хворобу та з інших причин, у підрозділах військових частин ведеться з урахуванням таких вимог: 
у відділенні та взводі - про всіх військовослужбовців, що вибули зі строю, командири відділень і взводів доповідають своєму безпосередньому командиру (начальнику) щодня в ході бою і після перевірки наявності особового складу після бою;
у роті (батареї), окремому підрозділі - на всіх військовослужбовців, що вибули зі строю, складається іменний список особового складу, який вибув зі строю (додатком 48). Іменний список особового складу, який вибув зі строю, щоденно подається командиру батальйону (дивізіону), до штабу військової частини;
у батальйоні (дивізіоні, ескадрильї) - на підставі даних іменних списків особового складу, який вибув зі строю рот (батарей) і окремих підрозділів, про втрати особового складу, звірені з даними медичних підрозділів військової частини, складається загальний іменний список особового складу, який вибув зі строю, на особовий склад батальйону (дивізіону, ескадрильї), який щодня подається до штабу військової частини.
Відповідно до пункту 32 Інструкції №280 облік військовослужбовців, які знаходяться на лікуванні за межами військової частини у закладах хорони здоров`я (установах), ведеться:
- у службі персоналу штабу військової частини (з`єднання, органу військового управління, військового навчального закладу) - шляхом запису до відомостей електронного обліку особового складу відомостей про поранення (травму, контузію, каліцтва), хворобу, найменування закладу охорони здоров`я, до якого військовослужбовця направлено (евакуйовано);
- у службі персоналу вищого штабу (органу військового управління) та кадрових центрах за підпорядкованістю - шляхом запису цих самих відомостей у послужні картки, перекладені з послужної картотеки в окрему довідкову картотеку обліку поранених (хворих); 
- у службах персоналу Міноборони, органу управління Держспецтрансслужби, Командування Медичних сил Збройних Сил України та Кадровому центрі Збройних Сил - кількісно за основними посадами, військово-обліковими спеціальностями, у Кадровому центрі Збройних Сил, крім того, за родами військ (сил).
Відповідно до пункту 28. Розділу ХІІ Інструкцій №280 в особливий період обмін медичними та іншими документами військовослужбовців в електронній формі (у разі відсутності технічної можливості або, якщо передбачено надання тільки оригіналів паперових документів, також у паперовій формі) між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами, ТЦК та СП встановлено Порядком здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 року №901.
Водночас, суд зауважує, що службовим розслідуванням не встановлено, не долучено до матеріалів службового розслідування та не підтверджено відповідними доказами факт обізнаності позивача у період з 19 квітня 2023 року по 30 червня 2023 року про відсутність відомостей щодо перебування на стаціонарному лікуванні солдата ОСОБА_2 .
Щодо правомірності підстав для притягнення позивача до матеріальної відповідальності, суд зазначає наступне.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX).
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків (пункт 5 частини першої статті 1 Закону №160-ІХ).
Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків.
Зазначене підтверджується положеннями частин першої, другої статті 3 Закону №160-IX, якими передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Водночас умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Враховуючи наведене, лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох вищезазначених умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності.
При цьому, дискреція командира у виборі виду матеріальної відповідальності не є необмеженою, а повинна ґрунтуватись на вимогах закону, який в свою чергу пов`язує настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності саме із умисними протиправними діями військовослужбовця, наслідком яких стала втрата військового майна.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеній у постановах від 25.03.2020 у справі №814/2281/16, від 25.06.2020 у справі №825/2405/18, від 11.06.2020 у справі №1540/4486/18, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18, від 13.11.2019 у справі №620/302/19, від 12.12.2018 №813/2751/17.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями статті 8 Закону №160-ІХ, про що зазначено судом вище.
Аналіз наведених норм свідчить, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди. При цьому виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.
У разі, якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Оскільки статтею 5 та 6 Закону №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами частини другої статті 2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості (тобто, вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.
Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.
Згідно з актом службового розслідування, в ході проведення останнього встановлено, що: «...своїми діями лейтенант медичної служби ОСОБА_1 , порушив вимоги наступних нормативно-правових актів: 
статтю 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, якою передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
статтю 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, якою передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою;
статті 2, 4, 6, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якою передбачено, що військова дисципліна зобов"язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів; поводитись з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негативних вчинків;
статтю 1 Закону України “Про військовий обов”язок і військову службу” якою передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов”язком громадян України.”.
Однак суд звертає увагу, що акт службового розслідування та оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2025 №2209 «Про результати службового розслідування» містять виключно опис подій та обставин, які слугували підставою для призначення службового розслідування і за фактом існування яких позивача притягнули до відповідальності.
При цьому, ані акт службового розслідування, ані оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2025 №2209 «Про результати службового розслідування» не містять опису дій позивача, які спричинили настання вказаних подій та обставин.
Більш того, відповідачем у спірних правовідносинах не встановлено прямого причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням позивачем обов`язків військової служби, а формальне посилання відповідача на неналежне виконання позивачем обов`язків військової служби через його особисту недисциплінованість та порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, не може бути належним та допустимим доказом притягнення до матеріальної відповідальності.
Крім того, суд зазначає, що Закон №160-ІХ розрізняє обмежену матеріальну відповідальність (стаття 5 Закону), повну матеріальну відповідальність (частина перша статті 6 Закону), підвищену матеріальну відповідальність (частина третя статті 6 Закону).
Так, відповідно до частини другої статті 5 Закону №160-ІХ командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Суд вважає, що настання повної матеріальної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 6 Закону №160-ІХ (у тому числі, і за здійснення надлишкових виплат грошових коштів) обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.
За обставинами справи, ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, встановленої внаслідок виявлення нестачі майна (пункт 1 частини першої статті 6 Закону № 160-ІХ). Проте, матеріали службового розслідування не містять жодних належних та допустимих доказів того, що саме з вини позивача державі було завдано збитки внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків, а службовим розслідуванням не встановлено причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, наявність неправомірних дій військовослужбовця.
Разом з тим, в акті службового розслідування вказано, що вина лейтенанта ОСОБА_1 характеризується у формі непрямого умислу у зв”язку з недбалим ставленням до функціональних обов"язків, що не узгоджується з визначеним відповідачем розміром покладеної на позивача матеріальної відповідальності.
Наведене дає підстави для висновку, що відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, не вчинено дій, передбачених Порядком №608 та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: порушено процедуру проведення службового розслідування шляхом довготривалого його проведення; належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, акт службового розслідування, який став підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності у повному розмірі виявленої шкоди, складений без дослідження усіх обставин та без ретельного дослідження причинного зв`язку між його поведінкою і настанням шкоди.
У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що у ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень у порядку частини другої статті 77 КАС України не доведено, що між якістю виконання позивачем службових обов`язків та настанням збитків у вигляді неправомірно нарахованого грошового забезпечення іншій особі з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок, та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу (а не необережності).
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 27.07.2025 №2209 командира військової частини НОМЕР_1 "Про результати проведеного службового розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв"язку із несвоєчасним поверненням з лікувального закладу останнім до розташування підрозділу" (зі змінами, внесеними відповідно до наказу від 11.08.2025 №2432 командира військової частини НОМЕР_1 "Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 липня 2025 року №2209") в частині, що стосується старшого лейтенанта ОСОБА_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправним та скасування наказової частини наказу, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ від 27.07.2025 №2209 командира військової частини НОМЕР_1 "Про результати проведеного службового розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_2 у зв"язку із несвоєчасним поверненням з лікувального закладу останнім до розташування підрозділу" (зі змінами, внесеними відповідно до наказу командира від 11.08.2025 №2432 військової частини НОМЕР_1 "Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 липня 2025 року №2209") в частині, що стосується старшого лейтенанта ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено в повному обсязі 29 травня 2026 року.

Суддя А.В. Горовенко