ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/8050/24 пров. № А/857/5121/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання неправомірними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Калинич Я.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі, відповідач – 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі, відповідач – 2), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо направлення заяви про призначення/перерахунок пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII з врахуванням довідок про складові заробітної плати для обчислення пенсії від 31.05.2024 року № 906 та № 907, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 07.06.2024 № 921060811865 про відмову в призначенні пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ з врахуванням довідок про складові заробітної плати для обчислення пенсії від 31.05.2024 року № 906 та № 907, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву від 31.05.2024 року та призначити з 31.05.2024 року пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII з врахуванням довідок про складові заробітної плати для обчислення пенсії від 31.05.2024 року № 906 та № 907, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України в Закарпатській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 з 01.03.2021, а до того з 16.10.2012 отримувала пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723.. Вказує, що 31.05.2024 звернулася до територіального управління ПФУ за місцем проживання із заявою про переведення на пенсію по віку згідно з Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ. При цьому, до заяви про перехід на пенсію по Закону України «Про державну службу» надано довідки про складові заробітної плати державного службовця для призначення пенсії, видані Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907. Проте ГУ ПФУ в Полтавській області було прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії від 07.06.2024 року № 921060811865 у зв`язку з тим, що за нормами Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ перерахунки пенсій державним службовцям відповідно до поданих довідок на підставі підвищення заробітної плати не передбачені. Крім того, вказано, що вона вже зверталася за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Вважає вказане рішення протиправним, оскільки досягла пенсійного віку, має необхідний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», тобто має право на призначення пенсії за віком відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, вважає протиправними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо направлення її заяви про перехід на інший вид пенсії на розгляд до ГУ ПФУ в Полтавській області.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 07 червня 2024 року № 921060811865 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, з часу звернення із заявою, з 31 травня 2024 року, з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має всі передбачені законом умови для переведення на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», оскільки станом на 01.05.2016 мала понад 20 років стажу державної служби, необхідний страховий стаж та досягла встановленого пенсійного віку. Суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача є не перерахунком пенсії, а переведенням з одного виду пенсії на інший, що допускається законодавством. Водночас суд першої інстанції відмовив у вимозі щодо визнання протиправною передачі заяви за принципом екстериторіальності, оскільки такі дії Пенсійного фонду відповідають вимогам чинного Порядку оформлення пенсійних документів.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивачу з 16.10.2012 призначено пенсію за віком відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, з 01.03.2021 року переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 на підставі пункту 4-7 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із збільшенням розміру пенсії. Вказує, що згідно з пунктом 3 Порядку № 622 пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 призначаються за умови, якщо до набрання чинності Законом № 889 не призначалась пенсія відповідно до Закону № 3723. Таким чином, ОСОБА_1 скористалась правом на отримання пенсії за віком державного службовця відповідно до Закону № 3723. Враховуючи те, що Закон № 889 не передбачає проведення перерахунків пенсії, в тому числі призначених згідно із Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», на підставі наданих довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907 відсутні підстави. 
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає про те, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, надано належну юридичну оцінку доказам, повно, всебічно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п.3 ч.1 ст.311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України в Закарпатській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 з 01.03.2021, а до того з 16.10.2012 отримувала пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723.
31 травня 2024 року позивач звернулася до територіального управління ПФУ за місцем проживання із заявою про переведення на пенсію по віку згідно Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ. Позивачем до заяви про перехід на пенсію по Закону України «Про державну службу» надано дві довідки про складові заробітної плати державного службовця для призначення пенсії, видані Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907.
Згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій за принципом екстериторіальності документи були направлені на розгляд до Головного управління ПФУ в Полтавській області, яким і було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 07.06.2024 року № 921060811865 у зв`язку з тим, що за нормами Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ перерахунки пенсій державним службовцям відповідно до поданих довідок на підставі підвищеної зарплати не передбачені.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 07 червня 2024 року № 921060811865 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, з часу звернення із заявою, з 31 травня 2024 року, з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907.
Однак, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом № 3723-ХІІ, зокрема, статтею 37 цього Закону.
10 грудня 2015 року прийнято Закон № 889-VIII, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням. У зв`язку з набуттям з 01 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону № 3723-XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII).
Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-IV.
Відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином право на пенсію державного службовця за змістом частини першої статті 37 Закону №3723-ХІІ мали особи, які:
а) досягли певного віку;
б) мають передбачений законодавством страховий стаж;
в) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і вимогами Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тобто, за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 560/2398/19, від 18 березня 2021 року у справі № 500/5183/17, від 11 квітня 2023 року у справі № 1.380.2019.003855.
4Порядок призначення таких пенсій затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 14 вересня 2016 року № 622, яка застосовується з 01 травня 2016 року (далі - Порядок № 622).
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII мають право особи, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII:
- мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України;
- займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року зберігається за особами, які відповідають умовам, визначеним пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та статтею 37 Закону №3723-ХІІ.
Наведені положення спрямовані на збереження права особи на призначення пенсії державного службовця та визначають умови реалізації такого права.
Водночас ні Закон №889-VIII, ні стаття 37 Закону №3723-ХІІ не містять положень, які б передбачали можливість після призначення та отримання пенсії державного службовця, подальшого переходу на інший вид пенсійного забезпечення, а потім повторного призначення пенсії державного службовця із визначенням її розміру на підставі нових показників заробітної плати.
Суд апеляційної інстанції враховує Рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2022 року № 3-р/2022, яким визнано неконституційним унеможливлення перерахунку розмірів пенсій, призначених відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, водночас підтверджено збереження для осіб, визначених у пунктах 10, 12 розділу XI Закону № 889-VIII, права на пенсійне забезпечення за цією статтею. При цьому Конституційний Суд України відтермінував втрату чинності відповідним приписом Закону № 889-VIII до спливу трьох місяців з дня припинення чи скасування в Україні воєнного стану та зобов`язав Верховну Раду України внормувати такий перерахунок. Отже, зазначене Рішення не встановлює безпосереднього механізму визначення нового розміру раніше призначеної пенсії державного службовця на підставі нової довідки про заробітну плату. Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року у справі №745/458/16-а, від 13 лютого 2018 року у справі №697/2282/17.
Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України в Закарпатській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 з 01.03.2021, а до того з 16.10.2012 отримувала пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ. 
Таким чином, право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ вже було реалізовано позивачем, оскільки така пенсія була їй призначена та виплачувалася у період з 16 жовтня 2012 року до 28 лютого 2021 року.
Звертаючись 31 травня 2024 року до органу Пенсійного фонду України із заявою про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону №3723-ХІІ та подавши довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907, позивач фактично ініціювала питання про повернення до раніше призначеної їй пенсії державного службовця із визначенням її розміру на підставі нових показників заробітної плати після того, як право на такий вид пенсійного забезпечення вже було реалізовано.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходили з того, що відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви позивачки, не перевірив наявність у неї необхідного стажу, що зумовлює виникнення права на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ та пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ, а тому дійшов висновку про протиправність спірного рішення та необхідність переведення на пенсію відповідно до Закону № 889-VIII.
Водночас скаржник не погоджується з такими висновками та вважає, що суд першої інстанції помилково не врахував ту обставину, що пенсія державного службовця вже була призначена позивачу та виплачувалася їй до 01 березня 2021 року, а тому її звернення від 31 травня 2024 року не може розглядатися як реалізація права на призначення пенсії державного службовця, збереженого пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ.
Отже, з огляду на доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що для правильного вирішення цього спору визначальним є встановлення правової природи звернення позивача від 31 травня 2024 року. 
Предметом спору у цій справі є не первинне призначення пенсії державного службовця та не перерахунок уже призначеної пенсії державного службовця, а питання щодо наявності у позивача права після переходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV повторно реалізувати право на пенсійне забезпечення за статтею 37 Закону № 3723-ХІІ шляхом повернення до раніше призначеної пенсії державного службовця із визначенням її розміру на підставі нової довідки про складові заробітної плати.
Колегія суддів зазначає, що сама лише обставина, що позивач визначила своє звернення як заяву про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV на пенсію державного службовця, не є визначальною для правильного вирішення спору. Для цілей правозастосування вирішальне значення має правова природа відповідного звернення.
Як установлено судом апеляційної інстанції, позивачу з 16 жовтня 2012 року була призначена пенсія за віком відповідно до Закону №3723-ХІІ, яку вона отримувала до 01 березня 2021 року. У подальшому її було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV.
За таких обставин звернення позивач від 31 травня 2024 року не може розглядатися як первинна реалізація права на пенсію державного службовця, оскільки таке право вже було реалізоване нею раніше шляхом призначення та отримання пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.
Зазначене підтверджується також і тим, що разом із заявою від 31 травня 2024 року позивачка подала довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, видані Департаментом фінансів Закарпатської обласної державної адміністрації від 31.05.2024 року № 906 та № 907, складені на підставі актуальних на час звернення показників заробітної плати.
Наведене свідчить про те, що звернення позивача було спрямоване не на поновлення виплати раніше призначеної пенсії державного службовця у попередньо визначеному розмірі, а на визначення розміру такої пенсії з урахуванням нових довідок про складові заробітної плати та актуальних показників оплати праці державних службовців.
Відтак подана позивачемзаява за своєю правовою природою фактично спрямована на повернення до раніше вже призначеної пенсії за віком державного службовця із визначенням її розміру на підставі нової довідки про складові заробітної плати після того, як право на такий вид пенсійного забезпечення вже було реалізоване.
Сам факт призначення і виплати позивачу пенсії державного службовця у 2012- 2021 роках свідчить, що право на таку пенсію вже було реалізоване, а тому повторна перевірка стажу державної служби, не впливає на правову природу її звернення від 31 травня 2024 року та не може змінити висновок щодо відсутності правових підстав для повторної реалізації права на пенсію державного службовця.
Суд апеляційної інстанції вказує, що аналогічні правовідносини були предметом розгляду Верховного Суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №523/9208/17.
У зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку, коли особі вже була призначена пенсія відповідно до Закону №3723-ХІІ, а в подальшому її за заявою було переведено на інший вид пенсійного забезпечення, звернення такої особи із вимогою про поновлення виплати пенсії державного службовця фактично є зверненням за повторним призначенням пенсії відповідно до Закону №3723-ХІІ. Верховний Суд зазначив, що оскільки особі вже призначалася пенсія відповідно до Закону №3723-ХІІ, права на повторне призначення такої пенсії вона не має.
Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов і у постанові від 25 липня 2025 року у справі №140/5363/24, у якій зазначив, що чинне законодавство України не передбачає можливості повторного призначення пенсії державного службовця особі, якій така пенсія вже була призначена раніше, а також не встановлює правового механізму її перерахунку у зв`язку зі зміною складових заробітної плати. Правовідносини у зазначеній справі є подібними до правовідносин у цій справі, оскільки в обох випадках особа, якій раніше вже виплачувалася пенсія за віком державного службовця, після переведення на пенсію за Законом № 1058-IV звернулася щодо повернення до пенсії державного службовця із застосуванням нової довідки про заробітну плату.
У цій справі Верховний Суд також зауважив, що ані Закон № 889-VIII, ані Закон № 1058-IV не містять положень, які б передбачали підстави або механізм для перерахунку пенсії державного службовця у зв`язку зі зміною (збільшенням) розміру заробітної плати діючих службовців. Аналогічним чином, жодних підстав для такого перерахунку не передбачає і стаття 37 Закону № 3723-ХІІ, яка регламентує порядок призначення пенсії за віком державним службовцям.
Наведені висновки Верховного Суду підлягають застосуванню і у цій справі, оскільки згідно зі встановленими обставинами, позивачу вже була призначена пенсія відповідно до Закону № 3723-ХІІ, після чого її було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, а подана 31 травня 2024 року заява фактично спрямована на повторне призначення пенсії державного службовця з урахуванням нової довідки про складові заробітної плати.
Колегія суддів вказує, що Закон №889-VIII, стаття 37 Закону №3723-ХІІ та Порядок №622 не містять норм, які б надавали особі право після переведення на інший вид пенсійного забезпечення повторно звернутися за призначенням пенсії державного службовця на підставі тих самих законодавчих положень, за якими таке право вже було реалізовано.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2026 року у справі №400/8750/24, у якій зазначив, що пункти 10, 12 розділу XI Закону №889-VIII гарантують збереження права на призначення пенсії державного службовця за визначених законом умов, однак не створюють правових підстав для повторного призначення такої пенсії після того, як вона вже була призначена та особа перейшла на інший вид пенсійного забезпечення.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій положень пунктів 10 та 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, статті 37 Закону № 3723-ХІІ, пунктів 2 та 3 Порядку № 622 є обґрунтованими, а спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки за встановлених у цій справі обставин позивач не мала матеріально-правових підстав для повторного призначення пенсії державного службовця або визначення її розміру за новою довідкою про заробітну плату, а тому висновок суду першої інстанцій про необхідність переведення на пенсію за Законом №889-VIII є помилковим.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задовольнити повністю.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 260/8050/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська