Справа №:755/656/25
Провадження №: 2/755/278/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"25" травня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Катющенко В.П.,
при секретарях - Онопрійчук Д.П., Ткаченко О.В., Мовчан А.С.
за участю: представника позивача -  ОСОБА_1 
відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
представника відповідачів - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сингаївська Світлана Олександрівни, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання заповіту недійсним, -
В С Т А Н О В И В :
Позивачка, ОСОБА_5 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд: визнати недійсним заповіт від 20.05.2024, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сингаївською Світланою Олександрівною, згідно якого ОСОБА_6 заповідав все своє майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 був племінником позивачки та йому на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить вищезгадана квартира. Позивачка зазначає, що вона є найближчим родичем (тіткою) ОСОБА_6 та його спадкоємцем, при цьому інші близькі родичі відсутні. Так, ОСОБА_5 вказує, що вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та приватним нотаріусом Алейнік Л.О. була заведена спадкова справа № 19/2024. Проте, в матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 20.05.2024, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сингаївською С.О., згідно якого ОСОБА_6 заповідав все своє майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що даний заповіт слід визнати недійсним, так як ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями та його змусили скласти заповіт на сторонніх осіб, скориставшись його уразливим станом. Також позивачка звернулась із заявами до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та ТУ ДБР розташованого у м. Києві з приводу вчинення кримінальних правопорушень відносно ОСОБА_6 , зокрема з приводу незаконного заволодінням квартирою, можливим отруєнням ОСОБА_6 та бездіяльністю Дніпровського УП ГУНП в м. Києві. На момент подання позову, Дніпровським УП ГУНП в м. Києві здійснюється розслідування з приводу незаконним заволодінням квартирою № 12024105040001491 від 19.10.2024 за заявою позивача від 19.08.2024. Отже, оскільки волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало його волі, так як заповіт був складений під тиском відповідачів, оскаржуваний заповіт слід визнати недійсним. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28.02.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки, витребувано докази у справі.
20.03.2025 від приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О. на виконання ухвали суду надійшла копія спадкової справи № 19/24 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 
25.03.2025 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що сторона позивача беззаперечно і безпідставно заявляє, що ОСОБА_6 склав заповіт під тиском відповідачів. При цьому, будь-яких належних і допустимих доказів вчинення такого насильства над спадкодавцем не надано. В свою чергу, заповіт складений та посвідчений 20.05.2024 відповідає вимогам ЦК України. Додатково зазначив, що ОСОБА_2 познайомився з ОСОБА_7 у 2003 році, коли під час літніх канікул в університеті пішов працювати до супермаркету «Абсолют» у місті Луганську. З того часу вони підтримували дружні стосунки. З початком агресії Росії у 2014 році ОСОБА_2 з родиною в червні 2014 року переїхали до м. Києва, а через 2 тижні ОСОБА_7 також переїхав до Києва. ОСОБА_2 влаштувався працювати дистриб`ютором, а ОСОБА_7 влаштувався працювати на автомийці по вулиці Є.Сверстюка, де, власне, він і познайомився з ОСОБА_8 , приблизно у 2016-2017 роках, який запропонував йому переїхати до нього і жити разом, щоб зекономити на сплаті комунальних послуг та разом купувати продукти та ін., а за це ОСОБА_9 пообіцяв ОСОБА_10 залишити у спадщину двокімнатну квартиру, яка була в його власності. Власне так і зробили, тривалий час займалися відновленням документів самого ОСОБА_11 та документів на квартиру і після їх оформлення у 2019 році ОСОБА_9 склав заповіт на ОСОБА_7 .. ОСОБА_2 допомагав ОСОБА_10 з ремонтом в тій кімнаті, де він поселився у ОСОБА_11 , оскільки кімната була сильно засмічена (вивозили старе сміття та робили косметичний ремонт). ОСОБА_2 багато разів спілкувався з ОСОБА_8 , бо приходив у гості до свого друга ОСОБА_12 . Зимою 2024 року ОСОБА_13 перехворів на коронавірус та після почав скаржитися на серце й несподівано помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_14 , ОСОБА_9 попросив ОСОБА_2 , щоб той допомагав грошима та продуктами на тих самих умовах, як у нього було домовлено з ОСОБА_7 20.05.2024 ОСОБА_6 звернувся до найближчого нотаріуса по вул. Є.Сверстюка та оформив заповіт на користь відповідачів. Домовленість полягала в тому, що ОСОБА_2 щодня виділяв ОСОБА_6 100-200 грн., а один раз на тиждень вони разом робили закупку продуктів на тиждень. Такі взаємовідносини продовжувались до його смерті. За час знайомства з ОСОБА_8 відповідачі жодного разу не бачили його родичів, але з його слів знали, що він не підтримує з ними жодних стосунків. Помер ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його похованням займався відповідач. Представник відповідачів зазначає, що протягом останніх п`яти років життя ОСОБА_6 склав два заповіти на все своє майно, яке йому належить та буде належати на день його смерті. Ця обставина вказує, що його волевиявлення на складання заповіту в обох випадках було вільним, здійснене без впливу зовнішніх обставин. Посилання позивача на ту обставину, що він зловживав спиртними напоями не відповідають дійсності та не підтверджуються наданими до позовної заявами доказами. Як було зазначено вище, ОСОБА_6 не спілкувався з своїми родичами, в тому числі і з позивачкою, тому її висновки ґрунтуються лише на її припущеннях та бажанні заволодіти спірною квартирою, незважаючи на наявність належним чином оформленого ним заповіту.
07.04.2025 від приватного нотаріуса КМНО Сингаївської С.О. на виконання ухвали суду від 28.02.2025 надійшли витребувані докази.
09.04.2025 від представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 до суду надійшла заява про виклик свідків.
22.05.2025 від приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О. надійшла заява про розгляд даної цивільної справи за її відсутності.
27.05.2025 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про витребування доказів у справі.
В підготовчому судовому засіданні 27.05.2026 представником відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявлено клопотання про виклик свідка, яке задоволено судом.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.05.2025 задоволено заяву представника відповідачів ОСОБА_4 та витребувано докази у КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» та КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія».
14.07.2025 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про долучення письмових доказів.
30.07.2025 та 13.08.2025 на виконання ухвали суду від 27.05.2025 надійшла відповідь від КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія».
11.08.2025 на виконання ухвали суду від 27.05.2025 надійшла відповідь від КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги».
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
23.04.2026 від приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О. надійшла заява про розгляд даної цивільної справи за її відсутності.
28.04.2026 від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшла заява про відкликання свідка.
В судовому засіданні представник позивачки   ОСОБА_5 - ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково суду повідомив, що померлий ОСОБА_6 був племінником позивачки, та проживав по АДРЕСА_2 , в квартирі, яка належала йому на праві власності, оскільки була успадкована після смерті його матері. 20.05.2024 ПН КМНО Сингаївська С.О. посвідчила заповіт від імені ОСОБА_6 на ім`я відповідачів. Позивачка вважає, що померлий зловживав спиртними напоями, піддався психологічному тиску відповідачів, а останні скористалися його безпорадним станом та змусили підписати заповіт. Вказав, що відповідачі не були родичами з померлим ОСОБА_6 , вони ввели в оману поліцію, вказавши, що родичі, забрали тіло померлого та кремували його, а родичів не сповістили про смерть ОСОБА_6 . Представник зазначив, що ОСОБА_6 був здоровим чоловіком, не пенсійного віку, тому позивачка вважає, що його було отруєно. Додатково суду пояснив, що померлий у 2018 році складав заповіт на ім`я ОСОБА_7 , оскільки останній проживав разом з ним, був квартирантом, однак він помер за декілька місяців до смерті ОСОБА_6 . Представник не вказав, коли саме останній раз позивачка спілкувалася із померлим, але зазначив, що до початку війни ОСОБА_6 неодноразово приїздив в село до позивачки та допомагав по господарству. Крім того, онук позивачки ОСОБА_15 , який проживав в Києві, неодноразово допомагав двоюрідному дядькові ОСОБА_6 та часто його відвідував, останній раз це було на початку 2022 року. Позивачка не відвідувала ОСОБА_6 , однак її донька приїздила до нього. Вказав, що ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями на постійній основі з 2020 року, однак на обліку не перебував та до лікарів не звертався. Всі гроші котрі були отримані від квартирантів він витрачав на алкоголь. Сама позивачка не була свідком зловживання алкогольними напоями, однак чула про це від свідків.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Додатково суду пояснив, що в 2003 році він познайомився з ОСОБА_7 . У 2014 році відповідач переїхав з Луганська до Києва та проживав на Троєщині, ОСОБА_6 в той час працював охоронцем в ГБК, а ОСОБА_7 працював недалеко на автомийці. В 2018 році ОСОБА_7 став проживати в квартирі ОСОБА_6 , а відповідач допомагав йому перевозити речі та прибирати в квартирі, оскільки там був безлад. У ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була домовленість, що останній утримує ОСОБА_6 , купує продукти, одяг, платить квартплату, а той в свою чергу, складає заповіт на ім`я ОСОБА_7 . Оскільки документи на квартиру були втрачені, то їх довелось відновлювати. Відповідач підтримував дружні відносини з ОСОБА_7 , а тому неодноразово бачився і з ОСОБА_6 . Вказав, що його друг ОСОБА_7 дійсно виконував свою домовленість по утриманню ОСОБА_6 , оскільки останній змінився в кращу сторону, став мати охайніший вигляд та навіть поправився. Відповідач вказав, що померлий не спілкувався зі своїми родичами. Після смерті ОСОБА_7 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 звернувся до відповідача з аналогічною пропозицією стосовно утримання та заповіту. Так, відповідач стабільно раз на тиждень приїздив до ОСОБА_6 , вони разом ходили закупи продуктів, також гроші переказував на карту ОСОБА_6 . Стосовно введення поліції в оману, то відповідач категорично заперечував, та вказав, що на той момент в поліції був сусід ОСОБА_6 , який по приїзду відповідача назвав його племінником померлого. Щодо зловживання спиртними напоями повідомив, що йому не відома така інформація, дійсно інколи він бачив ОСОБА_6 випившим, але це не свідчить про зловживання алкоголем. Так, ОСОБА_6 був нормальною, здоровою людиною, не жалівся, що хворіє. Його тіло виявив сусід-товариш, з яким ОСОБА_6 проживав до своєї смерті останні два-три тижні. Стосовно заповіту відповідач наголосив, що не змушував ОСОБА_6 складати його, та не вчиняв жодного насильства відносно нього. 
Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Додатково суду пояснила, що на час складання заповіту у приватного нотаріуса піднімалося також питання, щодо укладення договору довічного утримання, ініціатором всього цього був ОСОБА_6 , однак їм не вистачило часу, щоб укласти договір. До смерті ОСОБА_7 відповідачка вказала, що бачила ОСОБА_6 декілька разів, оскільки приїздила разом із ОСОБА_2 в гості до ОСОБА_7 . При цьому вказала, що на початку взагалі не їздила в квартиру, оскільки із розповідей ОСОБА_16 , квартира була в жахливому стані. Вказала, що ОСОБА_2 відповідально ставився до домовленості з ОСОБА_6 та виконував дану йому обіцянку по його утриманню. Коли в нього не було можливості поїхати за продуктами, у зв`язку із роботою, то відповідачка їхала до ОСОБА_6 і вони йшли в магазин скуповуватися. Після укладення заповіту відповідачка бачила ОСОБА_6 чотири-п`ять разів, один раз приїздила сама до нього, а решту з ОСОБА_2 . Вказала, що ОСОБА_6 спочатку навіть хотів скласти заповіт і на їхнього сина ОСОБА_17 , оскільки той йому дуже сподобався, але потім прийняв рішення все-таки на них двох та їй не відомо, чому саме таке рішення прийняв померлий ОСОБА_6 .
Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Додатково суду зазначив, що з матеріалів справи не вбачається, що зі сторони відповідачів здійснювався будь-який тиск на ОСОБА_6 з метою укладення останнім заповіту.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що позивачка є її мамою, а померлий ОСОБА_6 - двоюрідний брат, з яким вони були дуже близькі, в дитинстві виховувалися разом. Коли у 2015 році померла його мама, він попросив допомоги з організацією поховання. Вказала, що ОСОБА_6 вживав алкоголь, та скаржився на стан здоров`я, часто пропивав таблетки. Він працював на автостоянці, однак всі зароблені кошти витрачав на алкоголь. Свідок вказала, що її син вивозив сміття з квартири померлого, привозив кожну неділю продукти із села і цигарки ОСОБА_6 . Останній віддав всі свої документи свідку, та сказав, що після його смерті квартира залишиться племіннику. У 2016 році ОСОБА_6 повідомив, що планує взяти квартиранта, яким став ОСОБА_7 , а до цього часу за його квартиру сплачувала свідок. Через декілька років ОСОБА_6 приїхав до неї та сказав, що вчинив не розумно, оскільки уклав договір довічного утримання, однак повідомив, щоб вона не переймалася, він відмовиться від всього цього і квартиру залишить її сину ОСОБА_15 . У 2020 році в них виник невеличний конфлікт, однак перед війною ОСОБА_15 ще приїздив до ОСОБА_6 , а оскільки телефону в нього не було, то спілкувалися вони через ОСОБА_15 . А вже в 2024 році вони не могли додзвонитися до ОСОБА_6 . Під під`їздом сусіди розповідали, що ОСОБА_6 прибрали, а ще говорили, що ОСОБА_2 за пару місяців до смерті ОСОБА_6 ходив по квартирах і пропонував гроші, щоб сусіди розповідали, ніби він проживав в квартирі. Вказала, що про відповідача ОСОБА_2 ніхто не знав, як і не знали про укладений заповіт на його ім`я. Всі сусіди були здивовані, що раптово помер ОСОБА_7 , а через декілька місяців ОСОБА_6 . Крім того, також пояснила суду, що ОСОБА_7 зробив ОСОБА_6 паспорт та відновив документи, а ті, які останній віддавав свідку, померлий сказав, щоб залишались, бо можуть знадобитися. Свідок особисто бачила ОСОБА_6 востаннє приблизно в 2020-2021 році, а спілкувалися десь в 2023 році, точну дату не пам`ятає. 
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що знала ОСОБА_20 майже все життя, оскільки вони проживали в одному будинку. В 2015 році померла його матір, і свідок була на зв`язку із ОСОБА_21 , двоюрідною сестрою ОСОБА_6 . Його племінник ОСОБА_15 допомагав вивозити сміття з квартири ОСОБА_6 . Оскільки у ОСОБА_20 не було паспорту, свідок зазначила, що ходила з ним поліцію, щоб засвідчити особу. Спочатку помер квартирант, який проживав в квартирі ОСОБА_6 , а за тиждень до смерті ОСОБА_20 , вона бачила його засмученим. Свідок вказала, що постійно просила ОСОБА_20 «взятися за голову», оскільки він любив випити та покурити, а тому в такому стані міг і підписати щось ненароком. Стосовно відповідачів, то зазначила, що ніколи не бачила їх та нічого не чула, а тому не володіє відомостями про погрози ОСОБА_6 . Також пояснила, що вона не знала і стосовно першого заповіту, який був складений на ОСОБА_7 . Так, як ОСОБА_20 був постійно на підпитку, то вона намагалася не вірити його розповідям та і спілкувалася з ОСОБА_6 лише стосовно боргів. 
Відтак, суд, вислухавши позиції учасників справи, пояснення свідка, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина 1 стаття 1235 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (частина 1 статті 1248 ЦК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для визнання заповіту недійсним, посилається на те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало його волі, так як заповіт був складений під тиском відповідачів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 17 Постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його батьками записані ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00048161748 від 26.11.2024 (а.с.8-9).
25.03.1969 між ОСОБА_22 та ОСОБА_23 припинено одруження, що підтверджується свідоцтвом про припинення одруження № НОМЕР_1 . Після припинення одруження прізвище ОСОБА_24 - ОСОБА_25 (а.с.25).
Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 22.12.2017 у справі № 279/1362/17 задоволено заяву ОСОБА_5 та встановлено факт родинних відносин, а саме те, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_26 доводилась рідною сестрою ОСОБА_5 (а.с.23-24).
Таким чином, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 була тіткою ОСОБА_6 
10.06.2020 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич О.В. видано ОСОБА_6 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано в реєстрі за № 11-72 (а.с.161).
Як вбачається з інформаційної довідки № 386880329 від 15.07.2024, ОСОБА_6 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22). Вказане підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 211879098 від 10.06.2020 (а.с.161-зворот).
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 115550593 від 11.07.2024, за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.06.2024 по 01.07.2024 був зареєстрований ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.156).
На випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт від 01.01.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Соловчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 133, яким заповів квартиру АДРЕСА_3 - ОСОБА_7 (а.с.81). Вказане також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 77619971 від 11.07.2024 (а.с.154).
20.05.2024 на випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сингаївською С.О., зареєстрований в реєстрі за № 4789, яким заповів все рухоме і нерухоме майно, яке належить та буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим в повному обсязі, без будь-яких винятків, - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.82, 109, 152). Реєстрація заповіту в Спадковому реєстрі підтверджується також витягом № 77020247 від 20.05.2024 (а.с.112) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 77619971 від 11.07.2024 (а.с.154).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті № 00048314406 від 05.12.2024, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис № 10756 (а.с.10-11). Вказаний факт підтверджується також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 02.07.2024 (а.с.83, 150).
З довідки на одержання праху ОСОБА_6 №2.231939К та додатку № 1 до Договору-замовлення на організацію поховання та надання суміжних ритуальних послуг від 04.07.2024 вбачається, що замовником був ОСОБА_2 (а.с.84-86).
11.07.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до ПН КМНО Алейнік Л.О. із заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.145, 146).
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 77620109 від 11.07.2024, у спадковому реєстрі відсутня інформація за запитом: ОСОБА_6 , ОСОБА_27 (рос.мова), дата смерті 2024 рік (а.с.155).
11.07.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. розпочато спадкову справу № 19/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а.с.144). Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 77621165 від 11.07.2024 (а.с.155-зворот).
12.09.2024 ОСОБА_5 подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого племінника ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що до складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_3 . Зазначила, що крім неї інших спадкоємців немає (а.с.20-21, 148).
22.10.2024 ПН КМНО Алейнік Л.О. повідомила ОСОБА_5 , що її заява про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 98 від 18.10.2024 і долучена до спадкової справи № 19/2024. Крім того, в матеріалах спадкової справи знаходиться заповіт щодо всього майна від імені померлого. В колі спадкоємців за заповітом вона не значиться. Роз`яснено, що якщо, ОСОБА_5 має право на обов`язкову частку у спадщині, їй слід звернутися до приватного нотаріуса з відповідними документами, які підтверджують її право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.13, 149).
08.08.2024 заступник начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Стрелківський К.І. повідомив, що у Дніпровському УП ГУНП у м. Києві, яке зареєстровано в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за територією обслуговування Дніпровського УП ГУНП м. Києві за № 32613 від 01.07.2024 зареєстровано факт смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 від 02.07.2024 № 248, причиною смерті ОСОБА_6 стала хронічна серцева недостатність. Захороненням ОСОБА_6 займались близькі родичі (а.с.12).
19.08.2024 ОСОБА_5 звернулася до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтями 356, 162, 191 КК України (а.с.16-17).
26.12.2024 ОСОБА_5 звернулася до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 155 КК України (а.с.18-19).
26.12.2024 ОСОБА_5 звернулася до Територіального управління ДБР у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке полягало у не проведенні належного розслідування щодо смерті ОСОБА_6 службовими особами Дніпровського УП в ГУНП в м. Києві (а.с.14-15).
30.07.2025 КНП «КМНКЛ «Соціотерапія» повідомило, що згідно з даними первинної облікової документації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом у КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» не перебував (а.с.181, 183).
23.07.2025 КНП «МЗНПД» повідомило, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , під наглядом лікаря-психіатра у їхньому закладі не перебуває, медична документація відсутня (а.с.182).
За вимог частини 1 статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15.05.2019 у справі № 515/1104/17).
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (стаття 203 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.
Згідно з частиною 1 статті 202, часиною 3 статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та яких саме.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.07.2022 в справі № 461/2565/20 зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».
Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
За змістом статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
В постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2020 (справа № 560/898/16-ц) висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що волевиявлення померлого ОСОБА_6 на час складення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало його волі.
Суд враховує той факт, що в підготовчому судовому засіданні представник позивачки повідомляв, що за результатами розгляду кримінальної справи можуть бути подані додаткові докази, а за результатами допиту свідків, може бути подане клопотання про проведення експертизи. Однак під час розгляду справи по суті, в тому числі після дослідження усіх доказів у справі відповідно до встановленого порядку дослідження доказів, представник позивачки жодних клопотань не заявив та доповнень не мав.
З огляду на викладене, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, для визнання заповіту недійсним, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому, заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Ні з письмових доказів наявних в матеріалах справи, ні з показів свідків, судом не встановлено, що оспорюваний заповіт був вчинений померлим під чиїмось тиском, або впливом обману, погрози насильства, або оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя, хвороби або внаслідок важких обставин, або ж у стані в якому він не здатен був усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сингаївська Світлана Олександрівни, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання заповіту недійсним.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,16, 202, 203, 215, 1216, 1217, 1234-1236, 1247, 1248, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 5, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 
У Х В А Л И В:
В позові ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сингаївська Світлана Олександрівни ( АДРЕСА_6 ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна ( АДРЕСА_7 ) про визнання заповіту недійсним - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 05.06.2026.
Суддя: