ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/9138/19
провадження № 61-8344св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Катерини Анатоліївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року в складі судді Ольшевської І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року в складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, відшкодування моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс» (далі - ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 була розміщена стаття під назвою (тут і далі - мовою оригіналу) « ІНФОРМАЦІЯ_19 », яка містить відомості про нього такого змісту:
«ІНФОРМАЦІЯ_20».

Позивач указував на те, що відомості про нього розміщені в мережі Інтернет за URL-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_21 та є доступними до перегляду для необмеженого кола осіб.

Джерелом відомостей, що розміщені про нього у вказаній статті, зазначено розслідування програми «Наші гроші» та наведено посилання на відеозапис програми «ІНФОРМАЦІЯ_22 » від ІНФОРМАЦІЯ_23 року, який розміщено в мережі Інтернет на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, ІНФОРМАЦІЯ_23 року ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_22 », яка вийшла в ефір о 21.30 год. на телевізійному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », здійснена трансляція сюжету, який містить відомості про нього.

Надалі вказаний сюжет був розміщений в мережі Інтернет, зокрема за URL-адресами:
-  ІНФОРМАЦІЯ_5 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_24 », зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
-  ІНФОРМАЦІЯ_7  під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_25 » на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_10 », зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
-  ІНФОРМАЦІЯ_11  під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_26)» на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_10 », зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
-  ІНФОРМАЦІЯ_14 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_27 » на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_28, де до теперішнього часу відомості про нього, що містяться в сюжеті, є доступними до перегляду для необмеженого кола осіб.

Позивач зазначав, що відомості про нього, які містяться в сюжеті телевізійної передачі «ІНФОРМАЦІЯ_22 » від ІНФОРМАЦІЯ_23 року, а також відомості про нього, які містяться у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_19 », не відповідають дійсності та порушують його особисте немайнове право на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

З урахуванням зазначеного та заяв про зміну позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію та підлягає спростуванню поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 у статті « ІНФОРМАЦІЯ_19 » інформацію стосовно нього, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_30»;

- визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію та підлягає спростуванню, поширену ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» ІНФОРМАЦІЯ_1 на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_22 » інформацію стосовно нього, а саме:
1) «ІНФОРМАЦІЯ_31»;

2) «ІНФОРМАЦІЯ_32 »;
3) «ІНФОРМАЦІЯ_33»;
4) «ІНФОРМАЦІЯ_34»;
5) «ІНФОРМАЦІЯ_35»;
6) «ІНФОРМАЦІЯ_36»;

- визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію та підлягає спростуванню, поширену ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за URL-адресою:  ІНФОРМАЦІЯ_7  на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 , інформацію стосовно нього, а саме:

- « ІНФОРМАЦІЯ_37»;

- зобов`язати ОСОБА_4 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується нього, не пізніше 10 днів із дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 про ухвалене судове рішення у справі за його позовом до ОСОБА_4 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію із розміщенням такого тексту спростування:
«ІНФОРМАЦІЯ_38»;

- зобов`язати ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується нього, не пізніше 10 днів із дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_39» на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» про ухвалене судове рішення у справі за його позовом до ОСОБА_4 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію із зачитуванням такого тексту спростування:
«ІНФОРМАЦІЯ_40»;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується нього, не пізніше 10 днів із дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті youtube.com, про ухвалене судове рішення у справі за його позовом до ОСОБА_4 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію із зачитуванням такого тексту спростування:
«ІНФОРМАЦІЯ_41»;

- стягнути з ОСОБА_4 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заподіяну йому внаслідок поширення недостовірної інформації моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн та судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової К. А. про відмову від частини позовних вимог задоволено.

Прийнято відмову представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової К. А. в частині пред`явлених позовних вимог до ОСОБА_4 а саме:
«Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та підлягає спростуванню, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 у статті « ІНФОРМАЦІЯ_42» інформацію стосовно ОСОБА_1 , а саме:
- «ІНФОРМАЦІЯ_43».

Зобов`язати ОСОБА_4 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10 днів із дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_29 про ухвалене судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, із розміщенням такого тексту спростування:
«ІНФОРМАЦІЯ_44».
Стягнути з ОСОБА_4 солідарно з ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 24 610,40 грн, у тому числі: суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4 610,40 грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн; витрати, пов`язані із проведенням експертного дослідження, в сумі 47 000,00 грн».
Справа переглядалася судами неодноразово.
15 листопада 2024 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та підлягає спростуванню, поширену ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» ІНФОРМАЦІЯ_1 на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_22 », інформацію стосовно ОСОБА_1 , а саме:
« ІНФОРМАЦІЯ_45».
«… ІНФОРМАЦІЯ_46».
«ІНФОРМАЦІЯ_47 ».
«ІНФОРМАЦІЯ_35».
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та підлягає спростуванню, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за URL-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_48 на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті youtube.com, інформацію стосовно ОСОБА_1 , а саме:
«ІНФОРМАЦІЯ_49».
Зобов`язано ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» та ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10 днів із дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_39» на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» про ухвалене судове рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, із зачитуванням вступної та пунктів 1, 2, 4 резолютивної частини цього рішення.
Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10 днів із дня набрання цим судовим рішенням законної сили шляхом повідомлення на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті youtube.com, про ухвалене судове рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, із зачитуванням вступної та пунктів 1, 3, 5 резолютивної частини рішення.
Стягнуто з ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, по 1 666,67 грн з кожного.
У задоволенні іншої частини позовних вимог до ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 793,40 грн, витрати на складення висновку експерта в розмірі 15 666,67 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 666,67 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 793,4 грн, витрати на складення висновку експерта в розмірі 15 666,67 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 666,67 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 561,80 грн, витрати на складення висновку експерта в розмірі 15 666,67 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 666,67 грн.
У задоволенні заяви адвоката Васильняка Р. І. про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачами була поширена інформація, яка стосується позивача та носить стверджувальний характер, вказуючи на факти та події, які, на думку відповідачів, мали місце. Зазначена інформація має фактологічний характер, оскільки передбачає можливість її перевірки та підтвердження або спростування, тому, враховуючи встановлені судом обставини, а також баланс прав на свободу слова, на повагу до честі, гідності та недоторканності ділової репутації, презумпцію невинуватості, суд виснував про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, поширену відповідачами в ефірі телеканалу «24» та на інших медіа-ресурсах, оскільки вона містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій із використанням службових повноважень, які мають ознаки злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України.
Однак щодо частини висловлювання « ІНФОРМАЦІЯ_50» судом вказано, що вона озвучена особою, ідентифікованою на відео як ОСОБА_11 , яка не залучена до участі у справі як відповідач, оскільки авторство відповідачів в цій частині позову не підтверджено матеріалами справи, а тому суд вважав, що ця частина позовних вимог не може бути задоволена, оскільки не стосується дій або висловлювань осіб, визначених відповідачами у справі.
Щодо частини вимог, які стосуються визнання недостовірною та спростування інформації, контекст якої зводиться до наявності у родичів позивача подвійного громадянства, реєстрації прав власності на дороговартісні об`єкти нерухомого майна, відвідування анексованої АР Криму та ведення бізнесу за кордоном, суд зазначив, що використання журналістами таких термінів є оцінкою характеру рідства зазначених осіб із позивачем і не суперечить прийнятним стандартам публіцистичного стилю.
Фразу «ІНФОРМАЦІЯ_35» суд визнав такою, що підлягає спростуванню, оскільки вона створює хибне враження про те, що набуття майна зазначеними особами стало наслідком дій позивача. Автори висловлювання пов`язують це майно із нібито неправомірною діяльністю позивача, яка, за їх переконанням, мала на меті незаконне збагачення через його службову діяльність. Матеріалами справи не підтверджено причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача та набуттям майна його родичами, а також не доведено фактів неправомірної діяльності позивача, що ставить під сумнів достовірність такого твердження. У зв`язку з цим інформація, викладена в зазначеному висловлюванні, не відповідає дійсності та підлягає спростуванню як така, що порушує права позивача на захист його честі, гідності та ділової репутації.
Щодо спростування інформації, контекст якої зводиться до відвідування особами АР Крим, суд першої інстанції зазначив, що у цій справі жодна зі сторін не надала достатніх доказів для підтвердження або спростування фактів відвідування АР Крим, таких як офіційні довідки про перетин кордону. Суд вказав, що відвідування АР Крим імовірно мало місце, якщо інше не буде доведено. Твердження в оспорюваному матеріалі не підлягають спростуванню, оскільки стороною позивача не спростовано їхню правдивість.
Також суд першої інстанції вважав, що позов про визнання недостовірною та спростування інформації в чистині висловлювань «ІНФОРМАЦІЯ_33», «Родина першого замголови розвідки вільно катається «тусити», а саме «тусити» в анексований Крим, отримує російські паспорти, бізнес там реєструє» слід залишити без задоволення, оскільки в матеріалах справи міститься лист голови Служби безпеки України від 01 березня 2023 року № 2/Б-132/9, який суд визнав належним доказом. Цей лист підтверджує достовірність інформації щодо наявності громадянства рф у певних осіб.
Висловлювання «ІНФОРМАЦІЯ_36» суд визнав оціночним судженням, оскільки такі висловлювання мають певні стилістичні риси публіцистичного стилю з елементами сарказму та порівняння, та служать для емоційного впливу на аудиторію, хоча і сприйняття цього висловлювання залежить від контексту.
Щодо висловлювання « ІНФОРМАЦІЯ_51» суд вважав, що зазначена інформація не підлягає визнанню недостовірною. Зокрема, суд врахував фактологічний характер зазначених тверджень, можливість їх підтвердження або спростування, а також відсутність доказів, які б свідчили про їхню недостовірність.
Суд визнав доведеними підстави для визнання фрази «ІНФОРМАЦІЯ_52» недостовірною та такою, що підлягає спростуванню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували причетність ОСОБА_1 до здійснення іншого роду діяльності, крім виконання обов`язків, пов`язаних із його посадою на той час. Зазначене твердження не ґрунтується на підтверджених фактах, що робить його таким, що вводить в оману та може завдати шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. Щодо частини позовних вимог про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію суд вважав, що вони також підлягають частковому задоволенню. 
08 квітня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційні скарги ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
У порядку повороту виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» грошові кошти в розмірі 6 152,60 грн, отримані на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
У порядку повороту виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 6 152,60 грн, отримані на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
У порядку повороту виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 152,60 грн, отримані на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
У порядку повороту виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» грошові кошти у розмірі 11 750,00 грн, отримані на виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
У порядку повороту виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 11 750,00 грн, отримані на виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
У порядку повороту виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 750,00 грн, отримані на виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року в справі № 752/9138/19.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді в розмірі 6 915,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному та касаційному суді в розмірі 23 052,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у апеляційному та касаційному суді в розмірі 23 052 грн та витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді в розмірі 10 000,00 грн.
Апеляційний суд стосовно позовних вимог щодо спростування інформації, а саме висловлювань: «Вместо того, чтобы пресекать эти схемы, они их курируют», «Им очень важно было показать другим дистрибьютерам, что не платить нельзя» зазначив, що в справі про захист честі і гідності належними відповідачами можуть бути як телекомпанія, так і автор інформації. Незалучення до участі у справі автора висловлювання не свідчить, що телекомпанія є неналежним відповідачем стосовно цих вимог позову, оскільки відповідає за поширення інформації. 
Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 , зокрема, просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію та підлягає спростуванню, поширену ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» ІНФОРМАЦІЯ_23 року на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_39», таку групу інформації:1) «ІНФОРМАЦІЯ_31; 2) «ІНФОРМАЦІЯ_53 ». Суд першої інстанції, визнаючи вказану інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , не звернув уваги на те, що вона не стосується безпосередньо позивача, а має стосунок до діяльності Служби безпеки України, прізвище позивача згадується лише у висловлюванні «ІНФОРМАЦІЯ_54 », у якому йдеться узагальнено про структурний підрозділ Служби безпеки України, а не про конкретних його працівників, та подається загальновідома та достовірна інформація про те, що ОСОБА_1 займав посаду начальника Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України. У разі поширення недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права юридичної особи або її структурного підрозділу, позов вправі пред`явити орган цієї юридичної особи. Якщо позов пред`явлений не всіма особами, яким належить таке право, суд не вправі залучати таких осіб до участі у справі як співпозивачів, оскільки згідно з принципом диспозитивності особа, якій належить право вимоги, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Позивач подав позов до суду саме на захист своїх інтересів, а не інтересів Служби безпеки України. Сам факт наявності негативної для позивача інформації не є самостійною підставою для визнання такої інформації поширеної саме про особу позивача. Суд не визнав висновок експерта у відповідній частині таким, що доводить поширення спірної інформації як такої, що стосується особи позивача, виснував, що перевірка на достовірність інформації, яка не стосується позивача, не входить до предмета доказування в справі. 
Також апеляційний суд вказав, що так само фрази «ІНФОРМАЦІЯ_55» насамперед не підлягають перевірці на достовірність з тих підстав, що така інформація не стосується особи позивача, а не лише тому, що така інформація озвучена особою, що не була залучена до участі у справі, за наявності у складі сторін ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», яке поширило таку інформацію.
Стосовно висловлювань: 1) «ІНФОРМАЦІЯ_33»;2) «ІНФОРМАЦІЯ_34»; 3) «ІНФОРМАЦІЯ_35»; 4) «ІНФОРМАЦІЯ_36»; 5) « ІНФОРМАЦІЯ_56» суд вказав, що у публіцистичному стилі, який журналісти використовують у своїй професійній діяльності, прийнято вживати терміни «родина» та «родичі» для позначення близьких осіб, навіть якщо ці поняття відрізняються від законодавчо закріплених визначень. Журналісти не зобов`язані використовувати юридичні терміни у своїх роботі. Навіть сам позивач у апеляційній скарзі посилається на ту обставину, що законодавство України не містить чіткого визначення поняття родини, проте його значення є загальнозрозумілим та міститься, зокрема, в академічному тлумачному словнику української мови, в якому родина визначена як група людей, що складається з чоловіка, жінки, дітей та інших близьких родичів, які живуть разом; сім`я. Як зазначають відповідачі, на основі проаналізованих соціальних мереж вони зробили висновок про родинні стосунки оспорюваних осіб. Для прикладу, у соціальній мережі «Інстаграм» ОСОБА_12 називає ОСОБА_13 «милий братик» (фрагмент відео на 16 хв. 36 с.), а сам ОСОБА_14 у коментарі під фото ОСОБА_15 називає його братом (фрагмент відео на 16 хв. 45 с.). Також у соціальній мережі «Вконтакті» під фото ОСОБА_16 залишає коментар «горджуся сестрою» ОСОБА_17 ( ОСОБА_7 ). Використання відповідачами таких термінів є оцінкою характеру стосунків та рідства зазначених осіб із позивачем на основі відкритих даних із соціальних мереж, тобто є судженням. Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо членів родини, позивач не зазначив, яким чином поширення інформації про наведених осіб порушує його особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що також входить до юридичного складу правопорушення. Позивач визнає факт родинних відносин із двома із восьми осіб, які є родичами інших шести осіб. Також, як слідує із змісту позову, лише п`ята фраза містить інформацію щодо восьми осіб, інші фрази місять загальне посилання стосовно родичів.Наведені п`ять фраз містять частково твердження про наявність у позивача «родини» та «родичів», що визнає сам позивач, а також припущення, тобто судження щодо інших осіб, які перебувають у родинних відносинах із особами, родинні відносини яких позивач визнає, відтак відсутні підстави визнавати їх недостовірними з наведених позивачем в апеляційній скарзі доводів.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для спростування інформації стосовно наявності російських паспортів у родичів позивача, апеляційний суд вказав, що хоч у висловлюванні «ІНФОРМАЦІЯ_36» і міститься інформація про наявність у родині розвідника різних паспортів, однак відповідна фраза озвучена з використанням мовно-стилістичних конструкцій, які притаманні оціночним судженням. У решті фраз містяться фактичні твердження про наявність у родичів позивача російських паспортів. На підтвердження факту наявності громадянства рф у ОСОБА_18 , ОСОБА_16 та ОСОБА_19 відповідачами надані фотокопії перших сторінок паспортів, які додавались разом з відзивом на позовну заяву. Крім цього, відповідачами зазначено, що наявність у вказаних осіб громадянства рф можливо перевірити на офіційних інтернет-сервісах Федеральної податкової служби рф (https://service.nalog.ru/inn.do), за даними згаданих вище паспортів підтверджується наявність ідентифікаційних номерів, а, отже, і громадянства рф відповідно, роздруківка з згаданого сервісу надавалась разом із відзивом ОСОБА_2 . Факт наявності громадянства рф у цивільної дружини позивача та її дочки відповідачі підтверджували ухвалами слідчих суддів у кримінальному провадженні. Згідно з відповідями Служби безпеки України на депутатське звернення зазначено, що дійсно мають громадянство рф: ОСОБА_20 (цивільна дружина ОСОБА_21 ); ОСОБА_22 (дочка цивільної дружини від першого шлюбу); ОСОБА_23 (чоловік дочки цивільної дружини від першого шлюбу). За результатами перевірки встановлено, що син ОСОБА_20 - ОСОБА_24 також має діючий паспорт громадянина рф.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недостовірності інформації про наявність у родичів позивача права власності на дороговартісні об`єкти нерухомого майна, апеляційний суд визнав їх безпідставними, зазначивши, що така інформація стосується позивача, однак є фактичним твердженням щодо наявності майна у родичів позивача, але є припущенням відповідача в частині озвученої вартості, відтак є судженням у відповідній частині. Стороною відповідачів обґрунтовано вартість об`єктів нерухомості з урахуванням інформації щодо вартості, за якою продавали такі об`єкти.Так, безпосередньо у фразі «ІНФОРМАЦІЯ_57.» взагалі вжито словосполучення «что-то там около восьми миллионов долларов», що говорить не про ствердження, а про припущення, тобто оціночне судження автора інформації. Стороною відповідачів наведену інформацію про вартість майна поширено як припущення з урахуванням аналізу інформації про вартість та опис аналогічних об`єктів, стороною позивача така інформація не спростована, тому відсутні підстави стверджувати, що інформація про вартість майна є фактичним твердженням, а не припущенням, тобто судженням. Аналогічно не можуть бути предметом судового захисту висловлювання «ІНФОРМАЦІЯ_57.» та «ІНФОРМАЦІЯ_36», оскільки містять оціночні судження, припущення, переконання та критичну оцінку наведених фактів, які не можна перевірити на предмет спростування, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, метафор, сатири).
Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції, що у фразі 5 є недостовірною частина «... влезший в невероятное количество разных коммерческих тем…», оскільки у доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 стверджував, що ним було висловлено судження та власне сприйняття діяльності позивача на керівній посаді. Безпосередньо ним були використані такі слова, як «влезший», «невероятное количество», «коммерческих тем», які очевидно не вказують на факти, не містять інформацію, яку можна перевірити (конкретну кількість, період, місце тощо).
Суд виснував, що відсутні підстав вважати, що оспорювана інформація в контексті поширення відомостей щодо громадянства, майна, бізнесу чи пересування ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 є недостовірною.Позивачем також не доведено безпосереднього негативного впливу усієї оспорюваної інформації на його ділову репутацію, не надано доказів на підтвердження факту порушення особистих немайнових прав такою інформацією. Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення позову щодо визнання оспорюваної інформації недостовірною, відсутні підстави для перевірки доводів апеляційних скарг щодо правильності обраного позивачем способу спростування такої інформації.
Суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають врахуванню, доводи апеляційних скарг в частині відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача, оскільки у задоволенні вимог позову про визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що підлягає спростуванню, відмовлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
30 червня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 02 липня 2025 року) представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнова К. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду  від 08 квітня 2025 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поширеної інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, а саме:
«ІНФОРМАЦІЯ_69»;
«ІНФОРМАЦІЯ_33»; 
«ІНФОРМАЦІЯ_58»; 
«ІНФОРМАЦІЯ_36», а також поширеної ОСОБА_6  ІНФОРМАЦІЯ_1 за URL-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_10», зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_59» та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Також просить скасувати рішення суду першої інстанціїв частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2  та   ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом зачитування такого тексту спростування: «Поширені ІНФОРМАЦІЯ_23 року на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_39» відомості про першого заступника голови Служби зовнішньої розвідки України ОСОБА_1 , а саме відомості: щодо незаконного втручання ОСОБА_1 як одного з керівників Служби безпеки України в діяльність суб`єктів державних закупівель медичних препаратів для діалізу, яке призвело до призупинення цих закупівель та смерті людей; щодо вимагання та отримання від суб`єктів державних закупівель медичних препаратів незаконної винагороди; щодо наявності в членів родини  ОСОБА_1 у власності нерухомого майна загальною вартістю близько 8 мільйонів доларів США; щодо наявності у 8 членів родини  ОСОБА_1 подвійного громадянства, зокрема, громадянства рф та систематичного відвідування ними тимчасово окупованої території АР Крим, є такими, що не відповідають дійсності» та в частині зобов`язання ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс»,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом оголошення вступної резолютивної частини рішення суду першої інстанції та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.
У іншій частині судові рішення не оскаржуються та не переглядається. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 761/16062/16-ц, від 06 березня 2019 року в справі № 760/2753/17-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 398/4136/15-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 483/1556/16-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 331/3723/18, від 18 вересня 2019 року в справі № 552/3749/15-ц, від 07 листопада 2019 року в справі № 344/3331/16-ц, від 29 листопада 2019 року в справі № 761/44367/17-ц, від 06 грудня 2019 року в справі № 712/897/21, від 11 грудня 2019 року в справі № 757/46387/15-ц, від 28 лютого 2020 року в справі № 712/2320/18-ц, від 20 травня 2020 року в справі № 758/12586/15, від 18 березня 2021 року в справі №161/4098/18, від 07 липня 2021 року в справі № 537/3205/17, від 14 липня 2021 року в справі № 203/360/20, від 22 вересня 2021 року в справі № 826/10399/17, від 19 січня 2022 року в справі № 334/7343/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 760/12059/20, від 05 жовтня 2022 року в справі № 212/4233/20, від 01 березня 2023 року в справі № 753/5944/20, від 20 червня 2023 року в справі № 646/957/17, від 29 вересня 2023 року в справі № 949/378/21, від 08 листопада 2023 року в справі № 127/24479/22, від 05 квітня 2023 року в справі № 760/23818/20, від 10 квітня 2024 року в справі № 367/6289/21, від 17 квітня 2024 року в справі № 761/8049/21, від 05 червня 2024 року в справі № 756/14771/21, від 10 липня 2024 року в справі № 755/17554/19, від 15 січня 2025 року в справі № 757/745/23-ц, про те, що:
- під час вирішення питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, у якому вони були зроблені; 
- зміст поширеної інформації щодо позивача враховується в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи; 
- демонстрація у відеосюжеті фото позивача є цілком достатньою для ідентифікації його особи;
- про необхідність спростування поширеної недостовірної інформації особою, яка поширила інформацію, незалежно від вини такої особи;
- не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто повідомляється чітко, точно та є констатацією факту; 
- щодо врахування висновків лінгвістичної (семантико-текстуально) експертизи стосовно висловлення спірної інформації у формі фактичних тверджень;
- аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила; 
- обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача; 
- позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права;
- кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду;
- межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли мова йде про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію тією ж мірою, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків;
- щодо права суду викласти у судовому рішенні текст спростування інформації.
Визнавши недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію поширену відповідачами інформацію щодо вчинення позивачем злочинів із використанням службових повноважень, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог щодо наступних фрагментів інформації: «ІНФОРМАЦІЯ_60.» В обґрунтування такої відмови в оскаржуваному рішенні зазначено, що наведені висловлювання були озвучені ОСОБА_25 , якого не залучено до справи як відповідача, авторство відповідачів в цій частині позову матеріалами справи не підтверджено, а тому позов в цій частині не може бути задоволений, оскільки не стосується дій або висловлювань осіб, визнаних відповідачами у справі, з чим частково не погодився суд апеляційної інстанції. В оскаржуваній постанові відмова у задоволенні позовних вимог цій частині обґрунтована тим, що зазначені фрагменти оспорюваної інформації насамперед не підлягають перевірці на достовірність з тих підстав, що така інформація не стосується особи позивача, а не лише з тих підстав, що така інформація озвучена особою, що не була залучена до участі у справі, за наявності у складі сторін ПрАТ «Телекомпанія Люкс», який поширив таку інформацію. Висновки суду апеляційної інстанції про те, що зазначена інформація не стосується особи позивача, спростовуються тим, щоособу позивача у телепередачі було ідентифіковано шляхом неодноразового використання його імені та прізвища, демонстрацією фото та відеоматеріалів із його зображенням, а також зазначенням посад позивача, на яких він дійсно, перебував, що виключає сумніви щодо поширення у телепередачі інформації, яка стосується конкретної фізичної особи - ОСОБА_1 (фрагмент з 03 хв. 14 с. до 03 хв. 47 с. Відеозапису-1). ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є належними відповідачами як особи, що спільно поширили недостовірну інформацію, тобто вчинили дії, які порушують права позивача, а відтак висновок суду про те, що позов в цій частині не стосується дій відповідачів, не відповідає обставинам справи.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що висловлювання «родичі новоспеченого розвідника мають громадянство росії»; «родина першого замголови розвідки вільно... отримує російські паспорти»; «разведчик в стране с двойным гражданством у восьми родственников... и регулярными посещениями оккупированных территорий»; «родичі якого обвішані будинками»; «с висящей на родственниках недвигой» є фактичними твердженнями про наявність у родичів позивача російських паспортів та нерухомого майна, які підлягають перевірці на достовірність; решта фрагментів висловлювань містять елементи сарказму та порівняння, є припущеннями щодо вартості майна, критикою та оцінкою дій позивача, а відтак мають оціночний характер та не є предметом судового захисту відповідно до закону. Наведені висновки суду повністю спростовуються висновком експерта, яким встановлено висловлення у формі фактологічних тверджень про позивача всіх фрагментів інформації, викладених у позовній заяві як таких, що передбачають принципову можливість підтвердження або спростування та мають реальний, а не уявний або прогнозований характер, що було додатково підтверджено експертом ОСОБА_26 у судовому засіданні під час надання усних пояснень.
Семантико-текстуальну експертизу вцій справі проведено за наявності підстав та з питань, передбачених чинним законодавством. Наведене обумовлює безпідставність висновку суду апеляційної інстанції про неможливість врахування висновку експерта в частині визначення форми висловлення оспорюваної інформації, що повністюпідтверджується усталеною практикою Верховного Суду у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, під часкасаційного переглядуяких Верховним Судом були враховані висновки лінгвістичної (семантико-текстуально) експертизи щодо висловлення спірної інформації у формі фактичних тверджень.
Сім`ю складають особи, проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Членів родини (родичів) позивача, про яких йдеться в оспорюваних фрагментах інформації, відповідачами в сюжеті передачі визначені 8 осіб, а саме: цивільна дружина позивача ОСОБА_20 , дочка ОСОБА_20 від першого шлюбу ОСОБА_22 , її чоловік ОСОБА_23 та його батько і матір, син ОСОБА_20 від першого шлюбу - ОСОБА_24 , його дружина та теща. Позивач не перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі, однак спільно проживає з ОСОБА_20 , яку вважає своєю дружиною та з якою має спільну дитину - ОСОБА_13 , 2004 року народження. Як було зазначено у позовній заяві, саме ОСОБА_20 та ОСОБА_14 складають родину (сім`ю) позивача як за його внутрішнім переконанням, так і відповідно до чинного законодавства, інші особи, про яких йдеться в сюжеті передачі, не є ані членами його сім`ї, ані родичами. Безпідставним є визначення родичами (членами родини) ОСОБА_1 дорослих дітей ОСОБА_20 від першого шлюбу та їх подружжя, які проживають окремими родинами та не пов`язані з позивачем спільним побутом чи обов`язками, а також батьків подружжя дітей цивільної дружини позивача від першого шлюбу, з якими позивач навіть не знайомий. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 полягають у визнанні недостовірними та спростуванні наведених у позовній заяві конкретних фрагментів поширеної відповідачами інформації, зокрема щодо наявності у 8 членів родини (родинів) позивача громадянства рф, бізнесу на території АР Крим та нерухомості вартістю близько 8 мільйонів доларів США, а також систематичного відвідування ними території АР Крим. Отже, предметом доказування у справі в цій частині є обставини, що мають стосунок саме до зазначеної у позові інформації, яка стосується членів родини та родичів позивача. Надані відповідачами докази достовірності поширеної інформації в цій частині містять відомості, що стосуються лише чотирьох осіб: ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , не відображають інформації щодо вартості нерухомого майна та взагалі будь-яких відомостей щодо інших чотирьох осіб, про яких йдеться в оспорюваній інформації, а саме: батьків ОСОБА_23 , дружини ОСОБА_20 та його тещі. За таких обставин наведені докази жодним чином не можуть бути достатніми для підтвердження достовірності оспорюваної інформації щодо наявності у 8 родичів позивача громадянства рф та вартості нерухомого майна. Доведення достовірності щодо наявності громадянства рф у 8 родичів позивача є взагалі неможливим, з огляду на відсутність у позивача такої кількості родичів.
Як доказ наявності в цивільної дружини позивача - ОСОБА_20 громадянства рф відповідачами надано до суду копію листа Служби безпеки України на адресу народного депутата України ОСОБА_27 щодо розгляду її депутатського звернення, зображення з веб-сайту ord-ua.com, роздруківки веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_16 та ухвали слідчого судді. Такі документи не є допустимими доказами наявності в ОСОБА_20 громадянства рф, яке може бути підтверджене виключно оригіналами передбачених законодавством документів, отриманих ОСОБА_20 на підставі звернень до відповідних компетентних органів, належним чином завіреними копіями чи дублікатами таких документів. Зазначена в листі Служби безпеки України дата народження ОСОБА_20 належить до конфіденційної інформації про фізичну особу. Згоди на збирання, зберігання, використання чи поширення конфіденційної інформації про себе ОСОБА_20 не надавала. Наведені обставини та положення чинного законодавства безумовно свідчать про одержання листа Служби безпеки України з порушенням встановленого законом порядку, а відтак надана копія цього листа є недопустимим доказом, який не може бути взятий судом до уваги. Крім того, в цьому листі не стверджується про громадянство рф ОСОБА_20 як про встановлений факт, а лише повідомляється про наявність в Служби безпеки України такої інформації без зазначення джерел її походження (отримання) та конкретного змісту. В ухвалах слідчого судді зазначено: «Згідно з інформуванням ДКР СБ України від 26 жовтня 2018 року № 2/3/434352нт, цивільна дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та її дочка - ОСОБА_6, мають громадянство рф», що не дозволяє ідентифікувати осіб, про яких йде мова, та не є встановленим судом фактом, оскільки інформація викладена в ухвалах суду виключно як описання обставин, якими обґрунтоване клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів. Будь-яких мотивів відхилення аргументів щодо недопустимості наданих відповідачами доказів оскаржувані рішення та постанова не містять.
Зачитування наведеного у позовній заяві тексту спростування у вигляді узагальненого змісту поширених недостовірних відомостей є найбільш адекватним та ефективним способом спростування інформації, що забезпечить його максимальну ефективність. Право суду викласти у судовому рішенні текст спростування інформації узгоджується з висновками Верховного Суду.
Позиція ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс»
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року встановлено відповідачам десятиденний строк на подання відзиву на касаційну скаргу. 
ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» отримало копію касаційної скарги разом з додатками 17 вересня 2025 року. Останнім днем для подання відзиву є  27 вересня 2025 року. 
Відзив представник ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» подав 01 жовтня 2025 року та просив поновити строк на подання відзиву, пропущений з поважних причин. 
Відповідно до частини першої статті127 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Ураховуючи складність справи, об`єм касаційної скарги, що потребує значної кількості часу для аналізу та підготовки відзиву,та хворобу представника ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» - адвоката Марушевського Д. Л., Верховний Суд визнає причини пропуску строку на подачу відзиву поважними та поновлює ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» строк на подання відзиву на касаційну скаргу. 
У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс»зазначає щодо висловлювання «ІНФОРМАЦІЯ_31», що вказане речення стосується в цілому діяльності Служби безпеки України, яка не брала участі у вказаній справі, а про позивача вказує лише як на одного з її представників. Судом апеляційної інстанції враховано висновки суду касаційної інстанції в цій справі. 
Твердження «Для посилення психологічного ефекту з`явилися й кримінальні провадження про змову на тендерах, мовляв, медичні чиновники змовилися з постачальником тих препаратів, якими лікувалися найбільше хворих» не має жодної вказівки на позивача та в цілому містить в собі оціночні судження.
Щодо фрагменту: «ІНФОРМАЦІЯ_35», у наведеному реченні містяться в собі слова (висловлювання), які прямо підпадають під вищенаведене визначення оціночного судження та апріорі є такими з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (епітети, слова вжиті в переносному значенні, метафори, гіперболи). 
Щодо висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_61», суд зазначив, що наведені тези були озвучені ОСОБА_25 , якого не було залучено до справи як відповідача. Такий термін як «родичі» не визначено в офіційних нормах/положеннях. У публіцистичному стилі, який журналісти використовують у своїй професійній діяльності, прийнято вживати терміни «родина» та «родичі» для позначення близьких осіб, навіть якщо ці поняття відрізняються від законодавчо закріплених визначень. Журналісти не зобов`язані використовувати юридичні терміни у своїх роботі. Судом першої інстанції були враховані висновки суду касаційної інстанції в цій справі, а саме, що висловлювання, які просив визнати недостовірними позивач, не містять конкретної інформації, про яких саме родичів йдеться, а тому чи може ця інформація бути спростована або підтверджена. Більше того, в фрагментах не згадується напряму позивач, а родичі, про яких йдеться, не є учасниками даного судового процесу.
Щодо фрагменту «родина першого замголови розвідки вільно катається «тусити», саме «тусити» в інексований Крим, отримує російській паспорти, бізнес там реєструє», ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» вказує, щовказане речення не має жодної вказівки на позивача. Такі терміни як «тусити», «родина» не визначено в Кримінальному кодексі України або інших офіційних нормах/положеннях, а, отже, твердження не може бути перевірене на достовірність та є суб`єктивним судженням автора (його оцінкою ситуації). Таке слово, як «тусити» є сленгом, яке вжите в переносному значенні та не може бути перевірене, як фактичне судження, оскільки має багато значень. Вказаний фрагмент є виключно оціночним судженням. Твердження «ІНФОРМАЦІЯ_36» не має жодної вказівки на позивача, містить в собі слова (висловлювання), які прямо підпадають під визначення оціночного судження. Такий термін, як «паспорт з куркою», не може бути перевірений як фактичне судження, а, отже, вказаний фрагмент є виключно оціночним судженням.
Крім того, повідомлення новин, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість. Позивач є публічною особою, а оскаржувана інформація - суспільно значимою. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. 
ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» також зазначає, що предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної експертизи, у якому надана правова оцінка висловленій відповідачем інформації, оскільки здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень належить до виключної компетенції суду. Позивач просив зобов`язати ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» спростувати недостовірну інформацію шляхом повідомлення у передачі на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» про ухвалене судове рішення із зачитуванням тексту спростування, текст якого не відповідає змісту тієї інформації, яку просив спростувати позивач. 
Позиція ОСОБА_2 .
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що на відповідачів був здійснений тиск для негайного спростування інформації ще до розгляду справи в апеляції. Було заблоковано приватним виконавцем банківські рахунки всіх відповідачів, накладено арешт на майно. Також на ОСОБА_2 , після відновлення виконавчого провадження, накладалися штрафні санкції за невиконання постанови приватного виконавця. Позивач (через приватного виконавця) вимагав виконати спростування не в межахсудового рішення, а відповідно до власних смаків та побажань, наприклад відмовлявся зараховувати спростування, бо у відео було присутне графічне оформлення. Відповідачі змушені були кілька разів переписувати спростування. Передача «ІНФОРМАЦІЯ_39» на телевізійному каналі «Телеканал повин «24» перестала існувати, останній випуск відбувся в 2021 році. У випадках, якщо позов подає публічна особа, яка хоче заперечити достовірну інформацію про себе і тисне на журналістів з метою усунути їх з публічної дискусії, або застосовує інших тиск, такі позови мають ознаки позовів проти громадської участі. Ця справа має всі ознаки SLAPP-позову, тобто стратегічного позову проти участі громадськості, який використовується чиновниками, щоб залякати журналістів і припинити їхні розслідування.
Позиція ОСОБА_3 . 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що в постанові від 14 грудня 2022 року касаційним судом вже кваліфіковано, які фрагменти оспорюваної інформації є саме оціночними судженнями. Постанова апеляційного суду є мотивованою, законною й грунтусться на належних та допустимих доказах, з урахуванням висновків Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року, також апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.
Позивач є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.Збагачення родичів державного службовця високого рангу, отримання його родичами громадянства країни-агресора єсуспільно важливою інформацією і безумовно є предметом суспільного інтересу.
Позивачем є фізична особа  ОСОБА_1 , який вимагає, щоб відповідачі спростували інформацію не щодо особисто і винятково його персони як фізичної особи, а щодо цілого державного органу спеціального призначення- Служби безпеки України. Уматеріалах справи відсутні будь-які докази уповноваження Службою безпеки України позивача  ОСОБА_1 представляти свої інтереси у цій справі, а сама Служба безпеки України не була залученою до розгляду справи як учасник.
За законом позивач має право додавати до позову будь-яку експертизу, однак експертиза не є ні обов`язковим, ні абсолютним доказом, не має переваги над іншими доказами, експертиза не може підміняти судочинство, а експерт не може перебирати на себе функції судді під час вирішення питання права. Логіка касаційної скарги позивача, побудована на принципі «суд неправий, бо експерт вважає інакше», є хибною за своєю суттю і вказує на нерозуміння позивачем місця і ролі експерта та експертизи в судовому процесі в цілому. Фактично лінгвістична експертиза надана позивачем як єдиний доказ у цій справі, на підставі якого побудована позиція позивача та на підставі якого обґрунтоване судове рішення першої інстанції. Тобто маємо факт підміни оцінки суду оцінкою експерта без урахування будь-яких інших доказів у справі та позиції учасників. Встановлення фактів та розмежування фактів і оціночних суджень відноситься до компетенції суду і не може передаватись на вирішення експертам. 
У своїх обґрунтуваннях щодо визначення родини заявникпосилається на судову практику, яка стосується справ про батьківство і аліменти, а не дифамаційних спорів, а відтак не може бути застосована до спірних правовідносин. Натомість, цілком очевидним є те, що журналісти у своїй діяльності використовують публіцистичний стиль та різноманітні узагальнення мовних зворотів, тощо, які не обов`язково мають бути частиною законодавства чи юридичними термінами. У спірному випадку журналісти використали слова «родина» та «родичі» у загальному значенні, для позначення близьких осіб, а не як законодавчо закріплений термін. Журналісти не зобов`язані використовувати юридичні терміни у своїх роботі в принципі. Під визначенням «родичі» в оскаржуваній інформації автори мають на увазі широке коло осіб, споріднених з позивачем через його цивільну дружину, з якою він проживає та має спільну дитину. До висновку про близькі стосунки зазначених осіб відповідачі дійшли зокрема на основі аналізу персональних соціальних мереж цих самих осіб, достовірність яких зазначеними особами не спростовувалася.
Позивач заперечує родинні зв`язки з низкою осіб, але на основі цього вимагаєспростувати інформацію не лише про родиннізв`язки, але також про майно і паспорти (громадянство) цих осіб. Ці речі не є взаємопов`язаними. Яке б визначення позивач не вживав на позначення своїх стосунків із зазначеними у сюжеті особами, це жодним чином не впливає на факт наявності російських паспортів та факт наявності конкретної нерухомості у володінні цих осіб. Водночас ці факти підтверджують відповідні докази.
Вперше інформація про наявність у родичів позивача громадянства рф була опублікована у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_62» від  ІНФОРМАЦІЯ_17 за посиланням htps: cord- ІНФОРМАЦІЯ_63. У подальшому Служба безпеки України на звернення народного депутата України  ОСОБА_27 вказануінформацію підтвердила як достовірну. Лист Служби безпеки України є належним та допустимим доказом, адже він підтверджує обставини, які є предметом спору, та отримані від Служба безпеки України, до компетенції якої належить питання перевірки запитуваної інформації. Заявник намагається ввести суд в оману, коли стверджує, що відсутність у нього вироку і /або повідомлення про підозру у вчиненні державної зради доводить факт відсутності громадянства рф у його дружини. 
Заявник зазначає, що відповідачі нібито не довели вартість майна, про яке йдеться в оскаржуваному сюжеті, оскільки в витягах з Реєстру речових прав на нерухоме майно не зазначена ціна. У сюжеті взагалі не йшлося про договірну ціну об`єктів, а натомість велася мова про ринкову ціну нерухомості, спосіб підрахунку котрої роз`яснений у самому сюжеті.
У касаційній скарзі позивач продовжує наполягати на своїй вимозі виконати спростування інформації у спосіб, не передбачений законом, а саме шляхом зачитування зовсім іншого тексту, авторства самого позивача. Запропонований позивачем текст не відповідає тому змісту фраз, які він просить визнати недостовірними, і навіть не містить їх у своєму складі, є власним самостійнимтрактуванням позивачем оспорюваної інформації в цілому. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 тривалий час очолював різні підрозділи Служби безпеки України, а в період з 2015 року до травня 2017 року - Головне управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України.

На підтвердження позовних вимог позивач надав суду компакт-диск, на якому містяться три відеофайли, а саме: 1) запис передачі «ІНФОРМАЦІЯ_22 » під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_64» на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (далі - Відеозапис 1); 2) відеозапис під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_65» (далі - Відеозапис 3).

ІНФОРМАЦІЯ_23 року на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» здійснено трансляцію програми (передачі) «ІНФОРМАЦІЯ_22 ».

Автором передачі є ОСОБА_2 (фрагмент з відеозапису 1 з 26 хв. 58 с. до 27 хв. 09 с.).

Сюжет передачі на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» містить (фрагменти Відеозапису 1):
1) фрагмент № 1 з 6 хв. 10 с. до 6 хв. 26 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_31»;
2) фрагмент № 2 з 8 хв. 04 с. до 9 хв. 02 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_66 »;
3) фрагмент № 3 з 22 хв. 27 с. до 22 хв. 35 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_33»;
4) фрагмент № 4 з 25 хв. 31 с. до 25 хв. 40 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_34»;
5) фрагмент № 5 з 25 хв. 53 с. до 26 хв. 00 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_35»;
6) фрагмент № 9 з 26 хв. 01 с. до 26 хв. 05 с. - «ІНФОРМАЦІЯ_36».

ІНФОРМАЦІЯ_1 на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_10 », зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 , поширений відео сюжет передачі з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_67». ОСОБА_2 як ще одного автора інформаційного матеріалу зазначив ОСОБА_3 (фрагмент Відеозапису-2 з 01 хв. 28 с. до 01 хв. 33 с.).

Вказане відео містить висловлювання ОСОБА_28 «ІНФОРМАЦІЯ_68» (фрагмент Відеозапису-2 з 34 хв. 19 с. до 35 хв. 02 с.).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзивів та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За змістом частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вказаному праву відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну й таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, інформацію (стаття 68 Конституції України).

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Застаттею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-ХІІ) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій під часїї висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2025 року в cправі№ 910/11308/24, від 08 серпня 2019 року в справі  № 910/19082/16, від 13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22. 

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) всправі «Lingens v. Austria» від 08 липня 1986 року (заява № 9815/82) зауважується, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання - ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 є однією з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (пункт 41 рішення).

Згідно з правовою позицією, яка викладена впостанові Великої Палати Верховного Суду від 07грудня 2021 року в справі № 905/902/20, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

ОСОБА_29 оспорює судові рішення в частині вимог про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформації:
(1)«ІНФОРМАЦІЯ_69»;
(2)«ІНФОРМАЦІЯ_33»; 
(3)«ІНФОРМАЦІЯ_58»; 
(4)«ІНФОРМАЦІЯ_36»;
(5)«ІНФОРМАЦІЯ_70».
Стосовно твердження (1) Верховний Суд зазначає таке.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). 
Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
З урахуванням встановлених обставин про те, що автором висловлювань: «ІНФОРМАЦІЯ_60», є директор департаменту «Діалізна терапія» Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавіта» - ОСОБА_11 , який не був залучений до участі у справі як співвідповідач, суди правильно виснували про неналежність сторін спору в цій частині.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Як правильно зауважив апеляційний суд, у сюжеті (передачі) відсутні висловлювання про те, що позивач особисто «незаконно втручався» в діяльність суб`єктів державних закупівель медичних препаратів для діалізу та «вимагав та отримував від суб`єктів державних закупівель медичних препаратів незаконної винагороди».

Заявник у касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зазначена інформація не стосується особи позивача, та зазначає, щоособу позивача у телепередачі було ідентифіковано шляхом неодноразового використання його імені та прізвища, демонстрацією фото та відеоматеріалів із його зображенням, а також зазначенням посад позивача, на яких він дійсно перебував, що виключає сумніви щодо поширення у телепередачі інформації, яка стосується конкретної фізичної особи - ОСОБА_1 . 

Позивач посилається на висновки Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року в справі № 212/4233/20 про те, що«демонстрація у відеосюжеті фото позивача є цілком достатньою для ідентифікації його особи».

Однак у наведеній постанові Верховного Суду такі висновки відсутні, натомість зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, що має зовсім інший контекст, ніж його зазначає заявник у касаційній скарзі. 

Висловлювання «ІНФОРМАЦІЯ_60» за своїм змістом не вказують на незаконність дій саме ОСОБА_1 , оспорювана інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретного правопорушення, маєпосилання на осіб у множині («им», «они»), тобто діяльність Служби безпеки України як державної структури. 

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абзац перший частини першої статті 92 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року
№ 2229-XII«Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Служба безпеки Українияк юридичнаособа єсамостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах і в разі поширення недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права юридичної особи або її структурного підрозділу, позов вправі пред`явити орган цієї юридичної особи.
Уматеріалах справи відсутні будь-які докази уповноваження Службою безпеки України позивача  ОСОБА_1 представляти свої інтереси у цій справі, а сама Служба безпеки України не була залученою до розгляду справи як учасник.
Позивач подав позов до суду саме на захист своїх інтересів, а не інтересів Служби безпеки України, тому в цій частині апеляційний суд правильно виснував, що поширена інформація «ІНФОРМАЦІЯ_69» не підлягає перевірці на предмет її достовірності стосовно особи позивача. 
У касаційній скарзі зазначено про те, що висновком експерта встановлено висловлення у формі фактологічних тверджень про позивача всіх фрагментів інформації, викладених у позовній заяві як таких, що передбачають принципову можливість підтвердження або спростування та мають реальний, а не уявний або прогнозований характер, що було додатково підтверджено експертом ОСОБА_26 у судовому засіданні під час надання усних пояснень. Семантико-текстуальну експертизу вцій справі проведено за наявності підстав та з питань, передбачених чинним законодавством. Наведене обумовлює безпідставність висновку суду апеляційної інстанції про неможливість врахування висновку експерта в частині визначення форми висловлення оспорюваної інформації, що повністюпідтверджується усталеною практикою Верховного Суду у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, під часкасаційного переглядуяких Верховним Судом були враховані висновки лінгвістичної (семантико-текстуально) експертизи щодо висловлення спірної інформації у формі фактичних тверджень.
Такі доводи є безпідставними, адже жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частина друга статті 89 ЦПК України), як і висновок експерта (статті 110 ЦПК України), який оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89цього Кодексу, що й було зроблено апеляційним судом. 
Щодо висловлювань (2), (3), (4) та (5) колегія суддів зазначає таке. 
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що наведені висловлювання частково підтверджені доказами, частковоозвучені з використанням мовно-стилістичних конструкцій, які притаманні оціночним судженням, а в іншій частині мають характер громадської критики діяльності публічної особи.
Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, зокрема в грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (частина друга статті 29 Закону № 2657-ХІІ).
З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб, їхньої діяльності є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Позивач  ОСОБА_1 на момент поширення в сюжеті спірної інформації був публічною особою- очолював Головне управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України, тому, відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки його дії становлять підвищений суспільний інтерес.

ОСОБА_1 як публічна особа мав би розуміти, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

Засоби масової інформації відіграють істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вони не можуть переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, однак їх обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із їх обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на них покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.

Оскільки позивач є публічною особою, інформація про його діяльність становить суспільний інтерес, адже висвітлення в сюжеті передачі обставин доброчесності й способу життя керівника Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України спрямоване на здобуття об`єктивних даних щодо дотриманнявисокопосадовцем державного рангу вимог законодавства про запобігання корупції та з питань етичної поведінки.

Встановлення реального рівня життя, наявності та реальної (ринкової) вартості майна (активів) і доходів посадової особи державного органу, аналіз співвідношення рівня йогожиття доходам, перевірка даних, які свідчать про його моральні, ділові та професійні якості, безумовно викликають суспільний інтерес. 

Позивач просить спростувати інформацію, яка за своїм змістом має характер громадської критики діяльності публічної особи. Висловлювання відповідачів щодо позивача не переходять межі допустимої критики як публічної особи.

Верховний Суд зауважує, що хоча поширена відповідачами спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак вона є оцінкою дій і способу життя очільника Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України, дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Щодо наявності у 8 членів родини (родичів) позивача нерухомості вартістю близько 8 мільйонів доларів СШАзаявник у касаційній скарзі посилається на те, що надані відповідачами докази достовірності поширеної інформації в цій частині містять відомості, що стосуються лише чотирьох осіб: ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , та не відображають інформації щодо вартості нерухомого майна та взагалі будь-яких відомостей щодо інших чотирьох осіб, про яких йдеться в оспорюваній інформації, а саме: батьків ОСОБА_23 , дружини ОСОБА_20 та його тещі. За таких обставин наведені докази жодним чином не можуть бути достатніми для підтвердження достовірності оспорюваної інформації щодо наявності у 8 родичів позивача російського громадянства та вартості нерухомого майна.

Колегія суддів зауважує, що формулювання «ІНФОРМАЦІЯ_71» не містить у собі конкретних визначень щодо кількості осіб, які перебувають у родинних зв`язках з позивачем, тому стосовно такої обставини неможливим є їх спростування.

У фразі «ІНФОРМАЦІЯ_72», що говорить не про ствердження, а про припущення, тобто оціночне судження автора інформації, як правильно зазначив апеляційний суд. 

Аналогічно не може бути предметом судового захисту й загальна частина цього висловлювання «ІНФОРМАЦІЯ_72», оскільки містять оціночні судження, припущення, переконання та критичну оцінку наведених фактів, які не можна перевірити на предмет спростування, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, метафор, сатири).

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що сім`ю складають особи, які проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Членів родини (родичів) позивача, про яких йдеться в оспорюваних фрагментах інформації, відповідачами в сюжеті передачі визначені 8 осіб, а саме: цивільна дружина позивача ОСОБА_20 , дочка ОСОБА_20 від першого шлюбу   ОСОБА_22 , її чоловік ОСОБА_23 та його батько і матір, син ОСОБА_20 від першого шлюбу - ОСОБА_24 , його дружина та теща. Позивач не перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі, однак спільно проживає з ОСОБА_20 , яку вважає своєю дружиною та з якою має спільну дитину - ОСОБА_13 ,  2004 року народження. Саме ОСОБА_20 та ОСОБА_14 складають родину (сім`ю) позивача як за його внутрішнім переконанням, так і відповідно до чинного законодавства, інші особи, про яких йдеться в сюжеті передачі, не є ані членами його сім`ї, ані родичами. Безпідставним є визначення родичами (членами родини) ОСОБА_1 дорослих дітей ОСОБА_20 від першого шлюбу та їх подружжя, які проживають окремими родинами та не пов`язані з позивачем спільним побутом чи обов`язками, а також батьків подружжя дітей цивільної дружини позивача від першого шлюбу, з якими позивач навіть не знайомий. 

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що журналісти у своїй діяльності використовують публіцистичнийстиль та різноманітні узагальнення,мовні звороти, тощо, які не обов`язково мають бути частиною законодавства чи юридичними термінами. 

У спірному випадку журналісти використали слова «родина» та «родичі» у загальному значенні, для позначення близьких осіб, а не як законодавчо закріплений термін. 

Автори сюжету не висвітлювали коло близьких осіб як категорії антикорупційного законодавства, до яких входить особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом та діти до досягнення ними повноліття, як і не досліджували сімейні відносини позивача з особами, що спільно з ним проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Під визначенням «родичі» в оскаржуваній інформації автори мають на увазі широке коло осіб, споріднених з позивачем через його цивільну дружину, з якою він проживає та має спільну дитину. 
Саме в цьому світлі подана інформація про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_73», адже це розкривало питання морально-етичних якостей публічної особи. 
На підтвердження факту наявності громадянства рф у ОСОБА_18 , ОСОБА_16 та ОСОБА_19 відповідачами надані фотокопії перших сторінок паспортів, які додавались разом з відзивом на позовну заяву. 
Крім цього, відповідачами зазначено, що наявність у вказаних осіб громадянства рф можливо перевірити на офіційних інтернет-сервісах Федеральної податкової служби рф (https://service.nalog.ru/inn.do), за даними згаданих вище паспортів підтверджується наявність ідентифікаційних номерів, а, отже, і громадянства рф відповідно, роздруківка з згаданого сервісу надавалась разом із відзивом ОСОБА_2 . 
Факт наявності громадянства рф у цивільної дружини позивача та її дочки відповідачами підтверджено ухвалами слідчих суддів у кримінальному провадженні.
Згідно з відповідями Служби безпеки України на депутатське звернення зазначено, що дійсно мають громадянство рф: ОСОБА_20 (цивільна дружина ОСОБА_21 );ОСОБА_22 (дочка цивільної дружини від першого шлюбу); ОСОБА_23 (чоловік дочки цивільної дружини від першого шлюбу). За результатами перевірки встановлено, що син ОСОБА_20 - ОСОБА_24 також має діючий паспорт громадянина рф.
Позивач уважає такі документи недопустимими доказами наявності в ОСОБА_20 громадянства рф, і зазначає, що відповідне громадянство може бути підтверджене виключно оригіналами передбачених законодавством документів, отриманих ОСОБА_20 на підставі звернень до відповідних компетентних органів, належним чином завіреними копіями чи дублікатами таких документів. 
Посилаючись на такі висновки, заявник не вказує нормативний акт, яким встановлено виключну доказовість обставин наявності громадянства держави-агресора саме оригіналу паспорта. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
ОСОБА_1 посилається у касаційній скарзі на те, що зазначена в листі Служби безпеки України дата народження ОСОБА_20 належить до конфіденційної інформації про фізичну особу. Згоди на збирання, зберігання, використання чи поширення конфіденційної інформації про себе ОСОБА_20 не надавала. Наведені обставини та положення чинного законодавства безумовно свідчать про одержання листа Служби безпеки України з порушенням встановленого законом порядку, а відтак надана копія цього листа є недопустимим доказом, який не може бути взятий судом до уваги. 
Такі доводи є безпідставними, оскільки лист про підтвердження наявності у цивільної дружини позивача громадянства рф наданий до суду, Служба безпеки України не вчинила дій щодо розголошення персональних даних ОСОБА_20 чи передання їх третій особі.
Крім того, здійснення контррозвідувальних заходів з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України належить до основних завдань Служби безпеки України. 
Відповідно до статті 25 Закону № 2229-XII Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право одержувати на письмовий запит керівника відповідного органу Служби безпеки України від міністерств, державних комітетів, інших відомств, підприємств, установ, організацій, військових частин, громадян та їх об`єднань дані і відомості, необхідні для забезпечення державної безпеки України, а також користуватись з цією метою службовою документацією і звітністю. 
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що в ухвалах слідчого судді зазначено: «Згідно з інформуванням ДКР СБ України від 26 жовтня 2018 року № 2/3/434352нт, цивільна дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та її дочка - ОСОБА_6, мають громадянство рф», що не дозволяє ідентифікувати осіб, про яких йде мова, та не є встановленим судом фактом, оскільки інформація викладена в ухвалах суду виключно як описання обставин, якими обґрунтоване клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів. 
Такі доводи є безпідставними, адже в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року в справі № 761/45105/18 містить посилання на конкретний документ Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 26 жовтня 2018 року № 2/3/4-34352нт, де зазначено, що цивільна дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_20 та її дочка - ОСОБА_22 мають громадянство рф. 
Отже, фактичні твердження про наявність у родичів російських паспортів позивач не спростував. 
Щодо відвідування родичами ОСОБА_1 тимчасово окупованої території АР Крим, заявник у прохальній частині касаційної скарги просить визнати цю інформацію такою, що не відповідає дійсності, проте не вказує, які докази підтверджують недостовірність указаної поширеної інформації. 
Позивач зосередив свою увагу на спростування належності певних осіб до його родини, а не на відсутності в них громадянства рф чи непідтвердження факту відвідування ними окупованої АР Крим. 
Верховний Суд у цій справі погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача, поширену інформацію.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду, про те, що:
- під час вирішення питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, у якому вони були зроблені; 
- зміст поширеної інформації щодо позивача враховується в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи; 
- про необхідність спростування поширеної недостовірної інформації особою, яка поширила інформацію, незалежно від вини такої особи;
- не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто повідомляється чітко, точно та є констатацією факту; 
- щодо врахування висновків лінгвістичної (семантико-текстуально) експертизи стосовно висловлення спірної інформації у формі фактичних тверджень;
- аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила; 
- обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача; 
- позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права;
- кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду;
- межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли мова йде про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію тією ж мірою, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків;
- щодо права суду викласти у судовому рішенні текст спростування інформації.
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. Водночас встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
До того ж алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Проаналізувавши судові рішення Верховного Суду в справах, на які посилається заявник, колегія суддів робить висновок про те, що застосування апеляційним судом у цій справі норм матеріального права не суперечить жодному з висновків у зазначених справах суду касаційної інстанції, також суд не здійснив й іншого тлумачення цих норм права, а їх застосування у цій справі залежало від встановлених і доведених обставин справи, а також оцінки наданих суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу.
Крім того, заявник просить скасувати рішення суду першої інстанціїв частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2  та   ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом зачитування такого тексту спростування: «Поширені ІНФОРМАЦІЯ_23 року на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_39» відомості про першого заступника голови Служби зовнішньої розвідки України ОСОБА_1 , а саме відомості: щодо незаконного втручання ОСОБА_1 як одного з керівників Служби безпеки України в діяльність суб`єктів державних закупівель медичних препаратів для діалізу, яке призвело до призупинення цих закупівель та смерті людей; щодо вимагання та отримання від суб`єктів державних закупівель медичних препаратів незаконної винагороди; щодо наявності в членів родини  ОСОБА_1 у власності нерухомого майна загальною вартістю близько 8 мільйонів доларів США; щодо наявності у 8 членів родини   ОСОБА_1 подвійного громадянства, зокрема, громадянства рф та систематичного відвідування ними тимчасово окупованої території АР Крим, є такими, що не відповідають дійсності».
Тобто позивач просить зобов`язати ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом повідомлення у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_39» на телевізійному каналі «Телеканал новин «24» про ухвалене судове рішення із зачитуванням тексту спростування, який не відповідає змісту тієї інформації, яку просив спростувати позивач, як і без урахування обставин припинення виходу телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_39» на телевізійному каналі «Телеканал новин «24». 
Однак, з огляду на відсутність підстав визнання поширеної інформації недостовірною, Верховний Суд не формує правового висновку щодо належного змісту резолютивної частини судового рішення за наслідком вирішення дифамаційного спору в цій справі. 
Доводи касаційної скарги в цілому зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі. 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду першої інстанції, що також оскаржується заявником, уже скасовано у повному обсязі апеляційним судом, постанова якого залишається без змін в оскаржуваній частині. Верховний Суд не вбачає підстав для втручання у мотиви скасування рішення суду першої інстанції поза межами доводів касаційної скарги. 
Щодо судових витрат
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат не здійснюється, витрати заявника за касаційною скаргою покладаються на нього. 
У касаційній скарзі міститься клопотання про розгляд справи за участю представника позивача. 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, а тому відсутні правові підстави для розгляду справи за участю представника позивача. 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Приватному акціонерномутовариству «Телерадіокомпанія Люкс» строк на подання відзиву на касаційну скаргу. 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Катерини Анатоліївни про розгляд справи за її участю відмовити. 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Катерини Анатоліївни залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 рокув оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська