ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2826/26 Справа № 211/2038/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.,
секретар судового засідання Лідовська А.А.,
сторони справи
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2025 року, ухваленого суддею Юзефовичем І.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводяться позивачці донькою та онуком. В 1997 році позивачка отримала квартиру АДРЕСА_1 по обміну. Відповідачі в спірній квартирі не проживають з 2007 року без поважних причин, комунальні послуги не сплачують, особистих речей в квартирі немає. Позивачка самостійно сплачує комунальні послуги, які нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити.
 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення та відхиляючи надані докази, що підтверджують відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад встановлений законом строк, суд першої інстанції не навів жодних аргументів на користь відхилення таких доказів, обмежившись лише цитуванням норм законодавства та вказівкою, що акт про непроживання відповідачів не є достовірним і достатнім. 
Також є хибними та не відповідають обставинам справи посилання суду на неповнолітній вік відповідача ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 є повнолітнім, а відтак має повну цивільну дієздатність та може визначати місце проживання. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 ,яка підтримала апеляційну скаргу та нополігала на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 1997 року позивачка є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Разом з нею в квартирі зареєстровані: син ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_2 , онук ОСОБА_3 ..
На підтвердження факту непроживання відповідачів в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка долучила до позову акти від 19.02.2025 року, що складені та посвідчені мешканцями будинку АДРЕСА_3 , в яких зазначено, що відповідачі у зазначеній квартири не мешкають з 2007 року по теперішній час.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачкою не надано докази, які б беззаперечно свідчили про непроживання відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин. При цьому, суд зазначив, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі неповнолітньої дитини, тому за своїм характером є поважними. 
З такими висновками суду колегія суддів не може погодитись та погоджується з доводами позивачки викладеними в апеляційній скарзі з огляду на наступне.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим оскаржуване рішення суду неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Разом з тим, за нормами ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі 71 та 72 ЖК України, у зв`язку з їх не проживанням в жилому понад встановлені законом строки без поважних причин.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2007 року не мешкають в спірній квартирі, оскільки з цього часу фактично мешкають за місцем реєстрації чоловіка ОСОБА_2 . 
Системний аналіз статті 29 ЦК України дає підстави для висновку, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який досяг чотирнадцяти років, вільно обирав собі місце проживання, за місцем проживання матері. На час ухвалення судом першої інстанції з 02 травня 2025 року він був вже повнолітнім.
Тому, з урахування відсутності відповідачів у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім користувачем житловим приміщенням та відсутності поважності причин у спірному приміщенні понад встановлений законом строк, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: