РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/1166/26 
20 травня 2026 року м. Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області  в складі:
головуючий суддя Цвіркун О. С. 
з участю секретаря Янчук О.А. 
представника позивача - адвоката Артерчук Л.В.
відповідача - ОСОБА_1 
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Костопіль справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя 
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3134256234 та припинити право спільної сумісної власності подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 5623410100:05:001:0696 за адресою АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності подружжя. А також стягнути судові витрати з відповідача.
В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 21.12.1991 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Зазначає, що під час шлюбу побудували житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстрували за відповідачем. Також зазначила, що відповідачу належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель площею 0,10 га, за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що між ними виник спір щодо поділу зазначеного будинку та земельної ділянки, а тому вона звернулася до суду. 
Представник позивачки в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі.
Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положенням ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21.12.1991 у Костопільському райвідділі ЗАКС Рівненської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюб серії НОМЕР_1 .
Встановлено, що під час подружнього життя сторони побудували будинок загальною площею - 97 кв.м. житловою площею - 66.1 кв.м., що за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який 26.01.2013 зареєстрували за відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.01.2013, витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, технічним паспортом. 
Також судом встановлено, що на підставі рішення Костопільської міської ради №134 від 06.05.2011 року, відповідач набув у власність земельну ділянку площею 0,10 га, з кадастровим номером 5623410100:05:001:0696, на якій був побудований спірний будинок, що підтверджується державним актом серії ЯК №261905.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірний будинок та земельна ділянка відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя (сторін) та підлягає поділу. 
Оскільки, добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини (позивачки) та чоловіка (відповідача) є рівними, а тому позовна заява ОСОБА_2 підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч.3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи встановлено, що інтереси позивачки представляв адвокат Артерчук Л.В. та на підтвердження понесених позивачкою судових витрат на правничу допомогу, до позовної заяви долучено: ордер від 18.03.2026, договір про надання правової допомоги від 24.02.2026, розрахунок суми гонорару, квитанція до прибуткового касового ордера №9 від 24.02.2026, про оплату послуг адвоката в на суму 12000 грн. 
З наданих документів вбачається, що витрати на правову допомогу позивачки по розгляду вищезазначеної справи становлять 12000 грн.
Відповідно до п. 1-4 ч. 4.ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що розмір заявлених витрат на правову допомогу позивача, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, а тому підлягає зменшенню до 5000 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
При поданні позову позивачкою сплачено 3101 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 19.03.2026 №0177310021 та квитанцією від 19.03.2026 №0177310022.
Таким чином, позивачці з державного бюджету підлягає поверненню судовий збір у розмірі 1550,50 грн., а з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1550,50 грн.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.81, 133, 138, 141, 158 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст.60, 69-71 СК України, суд 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя – задовільнити.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3134256234 та припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на нього.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 5623410100:05:001:0696 за адресою АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на неї.
Повернути ОСОБА_2 з Державного бюджету судовий збір у розмірі 1550 (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят) грн. 50 коп., сплачений згідно квитанції №0177310021 від 19.03.2026 при поданні позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1550 (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят) грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 5000 (п`ять тисяч) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено 28.05.2026. 

Суддя	О. С. Цвіркун