ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа №285/5212/25 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 39 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Панкеєвої В.А.
суддів Григорусь Н.Й.
Павицька Т.М.
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у м. Житомирі цивільну справу № 285/5212/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" - Клименка Тараса Васильовича
на заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В. у м. Звягелі,

встановив:

У вересні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (далі - ТОВ "Бізнес позика") звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позову зазначало, що 10.01.2024 між ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 укладено договір №485947-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 15000,00 грн. Сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15011689 процентів за кожен день користування кредитом.
Всупереч умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, не здійснює погашення заборгованості за кредитом у встановленому порядку та строки, у зв`язку з чим станом на 04.09.2025 утворилась заборгованість у розмірі 65145,44 грн, з яких: заборгованість по прострочених платежах по тілу кредиту 15000,00 грн, заборгованість по прострочених платежах по процентах - 47895,44 грн, заборгованість по прострочених платежах по комісії - 2250,00 грн.
За таких підстав, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 65145,44 грн та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн.
Звягельський міськрайонний суд Житомирської області заочним рішенням від 19 березня 2026 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" заборгованість за кредитним договором №485947-КС-002 від 10.01.2024 в сумі 43982,95 грн. Відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення решти нарахованої заборгованості. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1635,40 грн.
Представник ТОВ "Бізнес позика" - Клименко Т.В. подав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором, а саме змінити загальну стягнену суму з 43982,95 грн на суму 65145,44 грн.
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 21162,49 грн, з яких 18912,49 грн становлять проценти за користування кредитом, а 2250,00 грн - комісія за надання кредиту, є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Вказує, що за кредитним договором № 485947-КС-002 від 10 січня 2024 року відповідачу було надано кредит у сумі 15000,00 грн строком на 24 тижні, зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії за надання кредиту у розмірі 2250,00 грн. Умовами договору передбачено застосування зниженої процентної ставки 1,15011689 % на день за умови належного виконання графіка платежів та стандартної процентної ставки 2 % на день у разі прострочення платежу більше ніж на сім календарних днів.
Відповідач не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості, у зв`язку з чим з 10 січня по 31 січня 2024 року проценти нараховувалися за зниженою (пільговою) ставкою, а з 01 лютого по 26 червня 2024 року - за стандартною ставкою. Усього за період дії договору було нараховано 47895,44 грн процентів, які, як стверджує апелянт, є платою за правомірне користування кредитними коштами в межах строку кредитування та не є штрафними санкціями, передбаченими статтею 625 ЦК України. При цьому після 26 червня 2024 року проценти не нараховувалися.
Суд першої інстанції помилково ототожнив проценти, передбачені статтями 1048 та 1056-1 ЦК України, з процентами за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленими статтею 625 ЦК України, та безпідставно зменшив розмір договірних процентів, хоча штрафні санкції та проценти за статтею 625 ЦК України до складу позовних вимог не включалися.
Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду про нікчемність умов договору щодо комісії за надання кредиту. Посилаючись на пункт 4 частини першої статті 1 та частину другу статті 8 Закону України "Про споживче кредитування", зазначає, що комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, прямо передбачені законом як складова загальних витрат за споживчим кредитом. На його думку, комісія за надання кредиту була чітко визначена в кредитному договорі, паспорті споживчого кредиту, графіку платежів та Правилах надання споживчих кредитів, з якими відповідач погодився при укладенні договору.
На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, а також на численні постанови апеляційних судів, у яких, на його думку, підтверджено правомірність нарахування як процентів за користування кредитом у межах строку дії договору, так і комісії за надання кредиту.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав учасникам строк для подання відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частинами першою-другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом частини першої статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною другою статті 638 ЦК України визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частини перша-друга статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Таким чином, оскільки відповідач отримав від позивача кредит, він зобов`язаний його повернути та сплатити визначені договором відсотки за користування кредитом.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.01.2024 між ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 укладено договір №485947-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 15000,00 грн (а.с.19-23).
Кредит був наданий на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів.
Договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://bizpozyka.com, згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст.3, 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".
Кредитодавець свої зобов`язання відповідно умов кредитного договору виконав у повному обсязі та надав відповідачці 10.01.2024 грошові кошти в розмірі 15000,00 грн, що підтверджується інформацією про рух коштів по картці ОСОБА_1 , яку надано акціонерним товариством "Універсал Банк" (а.с.68-71).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31.07.2025 утворилась заборгованість у розмірі 65145,44 грн, з яких: заборгованість по прострочених платежах по тілу кредиту 15000,00 грн, заборгованість по прострочених платежах по процентах - 47895,44 грн та заборгованість по прострочених платежах по комісії - 2250,00 грн (а.с.11-14).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 15000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується позивачем, а тому не перевіряється апеляційним судом.
Щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, слід зазначити наступне.
Пунктом 2.3 договору №485947-КС-002 від 10.01.2024 встановлено строк кредитування - 24 тижні, що складає 168 днів.
Пункт 2.4 договору містить умови про стандартну фіксовану процентну ставку 2% на день та знижену - 1,15011689 % за кожен день користування кредитом.
Як видно з розрахунку заборгованості з 10.01.2024 по 31.07.2025 відповідачці нараховано 47895,44 грн, проте з матеріалів справи встановлено, що строк дії договору закінчився 26.06.2024.
При цьому, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позивач має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами у межах погодженого позикодавцем та боржником строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 № 444/9519/12 та Верховного Суду від 01.09.2022 № 225/3427/15-ц).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом із тим, позивачем не надано належних доказів, що відбулась пролонгація кредитного договору на новий строк, отже нарахування процентів за межами строку, визначеного договором, є безпідставним.
Таким чином, колегія суддів вважає, що пролонгація кредитного договору на новий строк не відбулась, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за простроченими процентами за період строку кредитування, терміном 24 тижні, що складає 168 днів, тобто з 10.01.2024 по 26.06.2024.
Суд першої інстанції, застосовуючи визначену п.2.4. кредитного договору процентну ставку 1,15011689% на добу, до суми позики 15000,00 грн, суд дійшов висновку, що заборгованість за відсотками складає 28982,95 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
З таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України № 3498-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 3498-ІХ), який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Вказаним Законом було внесено зміни до Закону України №1734-VIII. 
Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Водночас, п.17 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1734-VIII визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. 
Згідно пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Оскільки Закон України №3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 до 22.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 2,5% (що не перевищує денну процентну ставку, визначену в договорі), в період часу з 22.04.2024 до 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1,5%, а з 21.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1%.
При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України №3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відсоткова ставка, встановлена вказаним договором, не відповідає умовам чинного законодавства.
Із проведеного судом розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача за процентами за користування кредитом становить 43020,39 грн:
- 10.01.2024 по 31.01.2024 - 15000,00 грн х 1,15011689 % х 22 дні = 3795,39 грн;
- 01.02.2024 по 22.04.2024 - 15000,00 грн х 2 % х 82 дні = 24600,00 грн; 
- 23.04.2024 по 26.06.2024 - 15000,00 грн х 1,5 % х 65 днів = 14625,00 грн.
Щодо сплати комісії за обслуговування кредиту слід зазначити таке.
Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати ОСОБА_1 боржником за цим платежем, що свідчить про безпідставність заявлених в цій частині вимог, які не підлягають задоволенню.
10 червня 2017 року набув чинності Закон № 1734-VIII, у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, вказаний Закон передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог Закону № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит Банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил. 
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1734-VIII після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 вказаного Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20.
Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/224/21 у постанові від 06.11.2023 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Як вже зазначалося судом, п.2.5. договору передбачено, що комісія за надання кредиту (надалі - комісія) становить 2250,00 грн. 
Разом з тим, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена комісія.
Враховуючи те, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні даного кредитного договору від 10.01.2024 №485947-КС-002, то умови укладеного між позикодавцем та відповідачкою щодо сплати комісії за надання кредиту в розмірі 2250,00 грн є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості у вигляді комісії в розмірі 2250,00 грн задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №485947-КС-002 від 10.01.2024 в розмірі 43982,95 грн підлягає зміні із збільшенням суми стягнутої заборгованості із 43982,95 грн до 58020,39 грн, з яких: 15000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 43020,39 грн - сума заборгованості за процентами.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
У відповідності до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України). 
За звернення до суду із позовом ТОВ "Бізнес позика" сплатило 2422,40 грн судового збору.
Позов ТОВ "Бізнес позика" задоволено на 89,06% (58020,39 грн : 65145,44 грн х 100%), відтак, із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2157,39 грн (2422,40 грн х 89,06%).
Апеляційну скаргу ТОВ "Бізнес позика" задоволено частково на 21,55% (14037,44 грн (58020,39 грн - 43982,95 грн) ? 65145,44?100%), тому із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" підлягає стягненню судовий збір за звернення до суду із апеляційною скаргою у розмірі 783,04 грн (3633,60 грн х 21,55 %).
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" - Клименка Тараса Васильовича задовольнити частково.
Заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2026 року змінити.
Викласти абзаци 2, 4 резолютивної частини заочного рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2026 року в наступній редакції:
"Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (ЄДРПОУ 41084239) заборгованість за кредитним договором №485947-КС-002 від 10.01.2024 в сумі 58020,39 грн (п`ятдесят вісім тисяч двадцять гривень 39 копійок), з яких: 15000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 43020,39 грн - сума заборгованості за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (ЄДРПОУ 41084239) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2157,39 грн (дві тисячі сто п`ятдесят сім гривень 39 копійок). ".
У решті заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (ЄДРПОУ 41084239) 783,04 грн (сімсот вісімдесят три гривні 04 копійки) судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь 

Т.М. Павицька