ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3144/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач), 
суддів:  Іванова О.Г., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 (суддя Корсун В.Л.)

у справі № 908/3144/24 
за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”
до відповідача: Відділу культури виконавчого комітету Бердянської міської ради
про стягнення 207 474,41 грн 

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області в системі “Електронний суд” надійшла позовна заява з вимогами товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (далі ТОВ “ГК “Нафтогаз Трейдинг”) до відділу культури виконавчого комітету Бердянської міської ради про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 24.11.21 № 07-1162/21-БО-Т у розмірі 207 474,41 грн, а саме: 132 227,02 грн основної заборгованості, 26 743,88 грн пені, 9 887,70 грн 3 % річних та 38 615,81 грн індексу інфляції.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 у справі № 908/3144/24 позов задоволено частково. Стягнуто з відділу культури виконавчого комітету Бердянської міської ради (69095, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 142, код ЄДРПОУ 02228138) на користь товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (04116 м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, код ЄДРПОУ 42399676) – 131 877 (сто тридцять одна тисяча вісімсот сімдесят сім) грн 39 коп. суми основного боргу, 26 660 (двадцять шість тисяч шістсот шістдесят) грн 64 коп. пені, 9 862 (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят дві) грн 78 коп. - 3 % річних, 38 530 (тридцять вісім тисяч п`ятсот тридцять) грн 60 коп. інфляційних втрат та 2 482 (дві тисячі чотириста вісімдесят дві) грн 97 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” подано апеляційну скаргу, згідно якої просить рішення Господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 у справі № 908/3144/24 в частині відмови в стягненні 349,63 грн основного боргу, 83,24 грн пені, 24,92 грн 3% річних та 85,21 грн інфляційних втрат скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що розглядаючи поточну справу, суд фактично застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в поточній редакції, однак не врахував тієї обставини, що на момент виникнення та дії спірних відносин була інша редакція вказаного Закону. В межах даної справи, вирішується питання стягнення заборгованості за спожитий природний газ у період з 01 січня по 09 березня 2022 (спірний період). Положення статей 3, 13 та 131 Закону в редакції до 19 березня 2022 року визначали виключно територію Кримського півострова як зону дії особливого режиму тимчасової окупації та встановлювали конкретні заборони й обмеження для здійснення господарської діяльності саме на цій території, не поширюючи відповідних обмежень на інші регіони України (в тому числі на територію Бердянської міської територіальної громади). Відповідачем не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 77, 78 Господарського процесуального кодексу України доказів про припинення як споживання так і розподілу, та, як наслідок, постачання природного газу на об`єкти Відповідача. Саме відповідач мав оперативно припинити споживання газу та звертатись до відповідних органів з питання можливості врегулювання взаємовідносин, які виникли між сторонами, на законодавчому рівні. Останнім не було спростовано факт споживання природного газу за умовами договору, а також не надано доказів оплати отриманого природного газу.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 у справі № 908/3144/24 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Окрім того апелянтом подано клопотання про зупинення провадження у справі №908/3144/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.
Щодо поданого клопотання колегія зазначає, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі №280/5808/23 справу повернуто колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. З огляду на викладене відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі. 
Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом 24.11.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (Постачальник) та відділом культури виконавчого комітету Бердянської міської ради (Споживач) укладено договір постачання природного газу № 07-10662/21-БО-Т (договір), за умовами п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору. 
Згідно із п. 2.1. договору, Постачальник передає Споживачу на умовах цього договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 95,763 тис. куб.м., у т.ч. по місяцях: жовтень 2021 року – 0; листопад 2021 року – 8,530; грудень 2021 року – 9,507; січень 2022 року – 17,263; лютий 2022 року – 15 679; березень 2022 року – 12,642; квітень 2022 року – 0,250; травень 2022 року – 0; червень 2022 року – 0; липень 2022 року – 0; серпень 2022 року – 0; вересень 2022 року – 0; жовтень 2022 року – 3,250; листопад 2022 року – 12,680; грудень 2022 року – 15,962; всього – 95,763. 
Відповідно до п. 3.5. договору, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
В п. 3.5.2. договору зазначено, що на підставі отриманих від Споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС Постачальник готує та надає Споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписані уповноваженим представником Постачальника. 
Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником Споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (п. 3.5.3 договору).
Відповідно до п. 3.5.4 договору, у випадку неповернення Споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від Споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність Споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Пунктом 4.1. договору визначено, що ціна та порядок зміни ціни на природній газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1 000 куб.м. газу без ПДВ – 13 658,42 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи – 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовлені потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом – 136,576 грн, крім того ПДВ – 20 %, всього з ПДВ – 163,89 грн за 1 000 куб.м. Всього ціна газу за 1 000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовлені потужності на добу, за цим договором становить 16 554,00 грн.
Загальна вартість цього договору на дату укладання становить 1321 050,59 грн, крім того ПДВ – 264 210,12 грн, разом з ПДВ – 1 585 260,70 грн (п. 4.3. договору). 
За умовами п. 5.1 договору, оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється Споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного Споживачем газу розраховується відповідно до умов п.п. 3.5.4 пункту 3.5 цього Договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду
Відповідно, до п. 5.3 договору, оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватись за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.
Згідно із п. 7.2 Договору, у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. 
Строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, збитків становить п`ять років (п. 11.3. Договору).
Пунктом 13.1. договору визначено, що даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.22 включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору. 
На виконання умов зазначеного договору позивачем у період з листопада 2021 року по березень 2022 року було поставлено відповідачу природний газ в загальному обсязі 18 162,15 куб. м. на загальну суму 300 661,78 грн, про що ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» надано інформацію, про використаний споживачем з ЕІС-кодом 56ХS000026C3U00Y обсягу природного газу, за вказаний період.
Зокрема, обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-кодом 56ХS000026C3U00Y за період з 27.11.2021 по 31.03.2022 та внесений в алокацію постачальника ТОВ “ГК “Нафтогаз Трейдинг” (ЕІС-код 56Х930000010610Х) становить: з 27.11.21 по 30.11.21 – 667,87 куб.м.; з 01.12.21 по 31.12.21 – 6 038,41 куб.м.; з 01.01.22 по 31.01.22 – 6 465,77 куб.м.; з 01.02.22 по 28.02.22 – 4 969,32 куб.м.; з 01.03.22 по 31.03.22 – 21,14 куб.м.
Згідно із інформаційною довідкою СЕД АСКОД АТ “Ощадбанк” за вих. від 23.10.24 № 77/4-11/131680/2024, відповідачем частково сплачено вартість спожитого природного газу та здійснено наступні оплати за спожитий газ:
- 30.12.2021 за спожитий природний газ у листопаді 2021 року в розмірі 11 055,92 грн;
- 30.12.2021 за спожитий природній газ грудень 2021 року попередня оплата в розмірі 157 378,84 грн.
Сума залишку заборгованості складає 132 227,02 грн.
Несплата відповідачем у повному обсязі вартості спожитого природного газу і стала причиною виникнення спору та звернення позивача з вимогами про стягнення суми заборгованості у розмірі 132 227,02 грн. та нарахованих сум 26 743,88 грн пені, 9 887,70 грн. 3% річних та 38 615,81 грн. втрат від інфляції. 
Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.
Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно статей 662, 692 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У пункті 5.1. договору сторони погодили, що оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання – передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.
Як зазначає позивач відповідачем не в повному обсязі сплачено вартість спожитого природного газу, сума залишку заборгованості складає 132 227,02 грн. 
Господарський суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що факт порушення відповідачем умов, визначених змістом зобов`язання та факт несплати у визначений зобов`язанням термін вартості природного газу є доведеним. Проте зазначив, що загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування є те, що Бердянська міська територіальна громада знаходиться і розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій та перебуває в тимчасовій окупації з 27.02.22 відповідно до Переліку затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.22 №75 (із подальшими змінами). 
Врахувавши положення ч. 2 ст. 13, ч. 2 ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” господарський суд зазначив, що позивач з березня 2022 року не мав права постачати відповідачу природний газ. 
З огляду на викладені обставини судом частково задоволено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природній газ за період з листопада 2021 по лютий 2022 рік у розмірі 131 877,39 грн. В іншій частині позовної вимоги, а саме щодо стягнення заборгованості за поставлений природній газ за березень 2022 року у розмірі 349,63 грн судом відмовлено через необґрунтованість.
Колегія погоджується з висновком господарського суду щодо часткового задоволення вказаної позовної вимоги, вважає його правильним та обґрунтованим. 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В пункті 7.2 Договору сторони погодили, що у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. 
Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 26 743,88 грн пені, 9 887,70 грн 3% річних за загальний період прострочення з 16.03.2022 та 38 615,81 грн інфляційних втрат за період квітень 2024 – вересень 2024.
Перевіривши за допомогою комп`ютерної юридичної інформаційно-пошукової системи “ЗАКОНОДАВСТВО” розрахунки пені, 3% річних, а також період їх нарахування, судом встановлено, що такі розрахунки за період січень та лютий 2022 року виконані позивачем правильно та відповідно стягнуто з відповідача 26 660,64 грн. пені, а також 9 862,78 грн. 3% річних. 
Окрім того перевіривши розрахунки індексу інфляції (інфляційних втрат), та період нарахування, судом встановлено, що розрахунок індексу інфляції (інфляційних втрат) за період січень та лютий 2022 року виконаний позивачем правильно та стягнуто з відповідача 38 530,60 грн.
В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені, 3 % річних та індексу інфляції (інфляційних втрат) за березень 2022 року судом відмовлено через необґрунтованість.
Колегія суддів перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, з урахуванням висновків суду про обґрунтованість позовних вимог за період січень-лютий 2022 року, погоджується з висновками господарського суду про часткове задоволення вимог про стягнення сум пені, 3% річних та втрат від інфляції. 
Щодо доводів апеляційної скарги колегія зазначає наступне. 
Як вже було зазначено, позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за спожитий відповідачем природний газ у період січень-березень 2022 року.
Разом з тим згідно із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», а також із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» до вказаного переліку включено м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Запорізької області, яке перебуває в тимчасовій окупації з 27.02.2022.
Факт військової агресії є загальновідомою обставиною, а отже, в силу приписів ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування. При цьому ця обставина відома сторонам договору постачання природного газу, починаючи з 24.02.2022.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації..
Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (ст. 2 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”).
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.
На такі правочини не поширюється дія положення абз. 2 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 131 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, сформульовано висновки щодо комплексного застосування положень пункту 7 частини 1 статті 11, пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 та статей 13, 131 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VІІ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (в редакції, чинній із 07.05.2022) в подібних правовідносинах, що виникли у зв`язку з переміщенням електроенергії лініями електропередач на тимчасово окуповані території після їх окупації російською федерацією:
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що існуючі міжнародні правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положеннях IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, учасницею якої є Україна (дата набрання чинності для України 24.08.1991). Стаття 42 «Положення про закони і звичаї війни на суходолі», що є додатком до цієї Конвенції, встановлює, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Як частина законодавства України положення IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року мають застосовуватися у сукупності із нормами законодавства України, в тому числі для тлумачення останніх та потреб правозастосовної практики.
За визначенням, наданим у статті 1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Водночас, виходячи зі статті 2 Закону № 1207-VII, метою цього закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Вказівка на мету закону визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України міститься також у його преамбулі в чинній редакції.
Тобто, як за міжнародними правовими нормами, так і за законодавством України територія визнається окупованою в силу наявних фактичних обставин; натомість закон не може змінювати цього факту, а встановлює правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території.
Також об`єднана палата Верховного Суду зазначила, що у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України») правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Враховуючи викладене, об`єднана палата зазначила, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".
Отже апеляційний суд зазначає, що на правовідносини у справі поширюються положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" саме з дати тимчасової окупації відповідної території, відповідно позивач у березні 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу Відповідачу.
Таким чином колегія зазначає, що порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.
Враховуючи сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 у справі № 908/3144/24 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Запорізької області від 03.11.2025 у справі № 908/3144/24  залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г.Іванов

Суддя А.Є. Чередко