ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 596/1957/24	Головуючий у 1-й інстанції Митражик Е.М. 	
Провадження № 22-ц/817/692/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря — Панькевич Т.І.
та представника ТзОВ “Кей-Колект” - адвоката Пилипенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 596/1957/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Кей-Колект”, інтереси якого представляє адвокат Пилипенко Сергій Валентинович, на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2026 року, ухваленого суддею Митражик Е.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Кей-Колект” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
у листопаді 2024 року ТзОВ “Кей-Колект” звернулося в суд із позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТзОВ «Кей-Колект», внаслідок прострочення зобов`язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням суду від 02.04.2010 року по справі № 2-271/2010, що складає: згідно з розрахунком суми 3 % річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості - 58106,99 грн та інфляційних втрат, за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості - 191629,75 грн. Всього, вважають, що сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) перед ТзОВ «Кей-Колект» становить 249736,74 грн. 
В обґрунтування заяви посилаються на те, що 21.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 11220871000, згідно з умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 46750 дол. США, що на день укладення правочину становило 236087,5 грн під 12,9% річних із строком остаточного погашення кредиту не пізніше 20.09.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 21 червня 2007 року було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язалася перед банком - кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язання за зазначеним кредитним договором. 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, ПАТ "УкрСиббанк" звернулося до суду щодо примусового стягнення заборгованості. 02 квітня 2010 року Гусятинським районним судом Тернопільської області розглянуто справу № 2-271/2010 та ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 11220871000 від 21.09.2007 року в розмірі 395175,17 грн. 
13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» укладено договір Факторингу № 2 в результаті чого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором кредиту № 11220871000 від 21.09.2007 року. 
Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2012 року у справі № 1904/2145/2012 замінено сторону виконавчого провадження - ПАТ «УкрСиббанк» на ТзОВ «Кей-Колект» у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.11.2010 року у справі № 2-271/10 р. за кредитним договором № 11220871000-11220871001 від 21.09.2007 року. Судове рішення відповідачами не виконано.
Ухвалою судді Гусятинського районного суду Тернопільської області від 06.01.2025 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2026 року у задоволенні позову ТзОВ “Кей-Колект” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ТзОВ “Кей-Колект” - адвокат Пилипенко С.В. просить скасувати заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати нараховані на задавнену вимогу без пред`явлення позову про її стягнення.
Проте погодитись із таким рішенням не можна, оскільки суд не врахував, що у цій справі основна вимога вже була стягнута судовим рішенням, яке набрало законної сили, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів втрати права на його примусове виконання. 
Позивач довів наявність та розмір простроченого грошового зобов`язання, а відповідач ці обставини не спростував.
Суд дійшов висновку про натуральний характер зобов`язання без встановлення юридично значущих обставин та без належних доказів.
Матеріали справи не містять жодного належного доказу того, що право кредитора на примусове виконання заочного рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 02.04.2010 року у справі № 2-271/2010 остаточно втрачено. Зокрема, у справі відсутні постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав, які унеможливлюють подальше виконання, а також відсутня ухвала суду про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Отже, висновок про натуральність спірного грошового зобов`язання зроблено не на підставі встановлених судом фактів і досліджених доказів, а виключно на припущенні. Сам по собі висновок про те, що 3 % річних та інфляційні втрати не можуть бути стягнуті за натуральним зобов`язанням, не звільняв суд від обов`язку спочатку встановити і належно обґрунтувати наявність саме такого зобов`язання у даній справі.
Суд порушив правила розподілу тягаря доказування, оскільки безпідставно переклав на позивача обов`язок доведення обставин, які відповідно до закону мав доводити відповідач.
У категорії спорів про стягнення заборгованості саме позивач повинен довести наявність та розмір заборгованості, а відповідач - довести обставини, які свідчать про відсутність у нього обов`язку щодо такої заборгованості. Такий підхід викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 334/3056/15, а також у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 913/618/21.
У даній справі позивач свій процесуальний обов`язок виконав: надав рішення суду, яким встановлено наявність та розмір боргу, ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, довідку про залишок непогашеної заборгованості та розрахунки 3 % річних і інфляційних втрат. Водночас відповідач не подав жодного доказу на підтвердження того, що зобов`язання набуло натурального характеру, що можливість примусового виконання рішення суду остаточно втрачена, або що заявлені позивачем суми є необґрунтованими.
За таких обставин суд не мав правових підстав перекладати на позивача обов`язок доводити відсутність обставин, на які відповідач навіть не послався та які доказами не підтвердив.
Відзив на апеляційну скаргу представника ТзОВ “Кей-Колект” - адвоката Пилипенко С.В. до суду апеляційної інстанції не поступав.
В судовому засіданні представник ТзОВ “Кей-Колект” - адвокат Пилипенко С.В. просить задовольнити апеляційну скаргу із мотивів викладених у ній.
В апеляційну інстанцію ОСОБА_1 не з`явився і не повідомив причин неявки, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення Укрпошти про вручення поштового відправлення за штрих кодом R 067169864559.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що згідно договору про надання споживчого кредиту №11220871000 від 21.09.2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 46750 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 20 вересня 2017 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених умовами Договору кредиту (а.с.9-12).
Відповідно до договору поруки № 1 від 21.09.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11220871000 від 21.09.2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.13).
Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 02.04.2010 року в справі № 2-271/2010 р. у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 11220871000 від 21.09.2007 року в розмірі 395175 грн 17 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 1700 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.14-16, 58-59).
Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 13.09.2012 року в справі №1904/2145/2012 заяву ТзОВ “Кей-Колект” про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Ухвалено замінити сторону виконавчого провадження - ПАТ “УкрСиббанк” на ТзОВ “Кей-Колект” у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.11.2010 року у справі 2-271/2010 р. за кредитним договором №11220871000-11220871001 від 21.09.2007 року (а.с. 17, 57).
З розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат ТзОВ “Кей - Колект” слідує, що за період прострочення грошового зобов`язання з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, 1789 днів, сума боргу за рішенням суду від 02.04.2010 року - 395175,17 грн, інфляційне збільшення становить 191629,75 гривень; 3 % річних становить 58106,99 гривень (а.с.60).
З довідки № 25/11/2024/732599/1 від 25.11.2024 року, виданої ТОВ «Кей-Колект» слідує, що заочне рішення у справі 2-271/2010 р. від 02.04.2010 року ОСОБА_1 не виконано та станом на 25.11.2024 року заборгованість становить 395175,17 грн (а.с.8).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ТзОВ «Кей-Колект» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 3 % річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року включно, у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 02 квітня 2010 року в справі № 2-271/2010 р., при цьому, не пред`являючи позову про стягнення задавненої вимоги. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина перша статті 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Подібний висновок викладено у пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2025 року у справі № 761/7294/24 (провадження № 61-4984св25) зроблено наступний правовий висновок: «У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).
Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 (провадження № 61-4584св24).
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто поза межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.
У разі пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмови суду у поновленні цього строку стягувач з огляду на принцип добросовісності учасників цивільного процесу у користуванні своїми процесуальними правами втрачає право на вжиття щодо боржника заходів, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Також зазначила, що будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача). Крім того, зауважила, що можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23).
Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, визначене частиною другою статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного зобов`язанням, тобто залежить від основного, поділяє його долю, нерозривно пов`язане з ним. Відповідно й вимога про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є додатковою до основної вимоги.
Оскільки судове рішення про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання засвідчує факт остаточної втрати стягувачем права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу, то до основної грошової вимоги, щодо якої вичерпана можливість стягнення у примусовому порядку, не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України. Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду у задоволенні заяви стягувача про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання унеможливлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки зазначена норма застосовується судом виключно за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю судового рішення, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором. Позивач зазначав, що умовами кредитного договору було передбачено відповідальність позичальника у виді сплати процентів як за правомірне користування кредитними коштами, так і за неправомірне користування цими коштами, так як ці проценти охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.
Колегія суддів наголошує на тому, що саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази:
- отримання кредитором виконавчого листа у цивільній справі № 2-271/2010 про стягнення солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11220871000 від 21 вересня 2007 року в розмірі 395175,17 грн;
- пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа;
- наявності виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа.
Отже, доказів того, що рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 02.04.2010 року у справі № 2-271/2010 знаходиться на виконанні матеріали справи не містять.
Також, судом апеляційної інстанції за допомогою Автоматизованої системи виконавчого провадження було встановлено, що відносно ОСОБА_1 не відкрито жодного виконавчого провадження у справі № 2-271/2010 р.
У судовому засіданні представник ТзОВ “Кей-Колект” - адвоката Пилипенко С.В. не зміг відповісти чи звертався стягувач до виконавчої служби щодо відкриття виконавчого провадження у цивільній справі № 2-271/2010 про стягнення солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11220871000 від 21 вересня 2007 року в розмірі 395175,17 грн.
Отже, оскільки позивач не довів наявності невиконаного грошового зобов`язання, зокрема не надав доказів на підтвердження факту отримання банком виконавчих листів, відкриття виконавчого провадження, тобто, наявності права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу, тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вимога ТзОВ “Кей-Колект” про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.
Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення заявником як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ТзОВ “Кей-Колект”, інтереси якого представляє адвокат Пилипенко С.В., слід залишити без задоволення, а заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2026 року — залишити без змін.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кей-Колект”, інтереси якого представляє адвокат Пилипенко Сергій Валентинович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 червня 2026 року.

Головуюча        Н.М. Храпак

Судді:          Б.О. Гірський

М.В. Хома