П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/26838/25	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
21.10.2025 року;
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції;
зобов`язати Департамент патрульної поліції повторно розглянути заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності від 26.06.2025 року, з урахуванням висновків суду про наявність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив службу у поліцейському взводі №2 роти №5 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області та наказом від 15 квітня 2025 року №661о/с звільнений зі служби в поліції відповідно до пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Згідно рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради від 24.06.2025 року №84/25/3878/Р, позивачеві з 07.04.2025 встановлено ІІ групу інвалідності.
Посилаючись на те, що причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язані з проходженням служби в органах поліції, а звільнення зі служби в поліції зумовлена травмою, пов`язаною з проходженням служби в органах поліції, позивач наполягає на наявності права на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Зобов`язав Департамент патрульної поліції повторно розглянути заяву (рапорт) ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності від 26.06.2025 року, з урахуванням висновків суду про наявність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
Стягнув з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 гривень.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року внесено виправлення в рішення суду від 21 жовтня 2025 у справі №420/26838/25, виклавши речення мотивувальної частини судового рішення в наступній редакції:
« 05.08.2025 року відповідач листом відмовив позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням останньому інвалідності під час проходження служби в поліції, а не протягом шести місяців після звільнення, чим порушено термін установлення інвалідності визначений пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
«зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву (рапорт) позивача про виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду про наявність у позивача права на отримання такої допомоги згідно з пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону №580-VІІІ».
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що одноразова грошова допомога виплачується поліцейському за наявності одночасної наявності відповідних умов – причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення. При цьому, причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції; інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції; причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Суд першої інстанції зауважив на тому, що Законом №580-VIII визначений саме граничний строк для встановлення інвалідності після звільнення особи з органів поліції, натомість не обмежено поліцейських у часі щодо можливості встановлення інвалідності під час проходження служби в поліції.
Стосовно витрат на правову допомогу, суд першої інстанції визначив, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку із розглядом судової справи є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), тому підлягають відшкодуванню позивачеві у повному заявленому обсязі, а саме у сумі 8000 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що особа, звільнена з поліції, набуває право на отримання одноразової грошової допомоги й може претендувати на її призначення та виплату згідно з положеннями пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №646, у разі дотримання усіх законодавчо визначених умов. Натомість, у спірному випадку, в порушення вимог пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №646 встановлення позивачеві інвалідності відбулось до звільнення з поліції, а не протягом шести місяців після його звільнення з поліції, як це передбачено Законом. Конкретизуючи свої доводи, апелянт вказує на те, що чинним законодавством чітко встановлено підстави, за яких може бути нарахована та виплачена одноразова грошова допомога, зокрема, коли встановлення інвалідності відбулось після звільнення зі служби в поліції, однак до спливу шестимісячного строку з моменту звільнення зі служби в поліції. Таким чином, вказуючи на відсутність однієї з умов для призначення і виплати одноразової грошової допомоги – визначення поліцейському інвалідності протягом шести місяців після його звільнення з поліції, апелянт наполягає на правомірності своїх дій, необґрунтованості та безпідставності вимог позивача щодо виплати спірної одноразової грошової допомоги згідно пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
Окремо апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції помилково застосовано положення пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», тоді як спірні правовідносини врегульовані пунктом 3 частини статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
Стосовно відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу, апелянт зазначає, що заявлений до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача розмір витрат (8000 гривень) є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), адже дана справа належить до справ не значної складності, нормативно-правова база, з якою необхідно ознайомитися, є не великою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, адже, з урахуванням змісту позовної заяви та обсягу доказів, адвокатом витрачено не велику кількість часу; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, сума гонорару є необґрунтованою та завищеною з урахуванням складності справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову, оскільки залишається необґрунтованою та непідтвердженою позивачем відповідними доказами. Відтак, на переконання апелянта, суд не зобов`язаний був присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його понесені витрати на адвоката, оскільки, з огляду на принципи справедливості, пропорційності та верховенства права, встановлено, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору – відповідача, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність гонорару із предметом спору у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для скасування судового рішення. Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апелянта, позивач зазначає, що шестимісячний строк, обумовлений у пункті 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», слід вважати граничним строком для встановлення інвалідності після звільнення особи зі служби в поліції, проте цим строком не обмежено поліцейських у часі щодо можливості встановлення інвалідності під час проходження служби в поліції. Поряд з цим, Законом №580-VIII не визначено заборони щодо можливості встановлення особі інвалідності під час проходження служби в поліції, а також не передбачено приписів щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності під час проходження служби в поліції. Стосовно доводів апелянта про неправильність застосування судом першої норм матеріального права, позивач зазначає, що пунктами 3 та 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» врегульовано один і той самий вид соціальної гарантії - призначення та виплату одноразової грошової допомоги поліцейському у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок служби. Поряд з цим, на підставі окремо поданої заяви позивача судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення виправлено описки, правильно зазначивши пункт 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, тому не знаходять свого обґрунтованого підтвердження про порушення судом норм матеріального права у цій частині.
Також, позивач зазначає, що здійснення судом розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із правничою допомогою адвоката, відбулось обґрунтовано, з урахуванням відповідної угоди про фіксований розмір адвокатського гонорару та відсутності заперечень відповідача стосовно неспівмірності такого виду судових витрат.
Поряд з цим, позивач зазначає, що у зв`язку із розглядом адміністративної справи в суді апеляційної інстанції учасником понесено судові витрати на правничу допомогу адвоката у межах суми гонорару 15000 гривень, які підлягають відшкодуванню за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступає відповідачем у справі.
У додаткових поясненнях позивач підтримує свою правову позицію, додатково повідомивши суду про допущення технічних помилок у відзиві на апеляційну скаргу.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 проходив службу в управлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку.
Згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку від 14.11.2024 за №391/13, на підставі підпункту пункту 7 розділу III Порядку №705, спеціальною комісією складено висновок про нещасний випадок зі старшим сержантом поліції ОСОБА_1 , що стався в період проходження служби під час виконання службових обов`язків.
Згідно Свідоцтва про хворобу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» від 26 березня 2025 року за №210/2, отримана позивачем травма – ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Наказом Департаменту патрульної поліції від 15 квітня 2025 року №661о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції відповідно до пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 24 червня 2025 року №84/25/3878/B, ОСОБА_1 з 07 квітня 2025 року встановлено II групу інвалідності. У вказаному рішенні зазначено: Травма, ТАК, пов`язана виконанням службових обов`язків.
26.06.2025 позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції із заявою, в якій просив призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з визначеною групою інвалідності, пов`язаною із травмою під час виконання службових обов`язків.
Розглянувши заяву, Департамент патрульної поліції вимоги позивача залишив без задоволення, про що повідомив у листі від 05.08.2025 за №18754-2025 (277208). Відмова у задоволенні вимог позивача обґрунтована відсутністю встановлення групи інвалідності протягом шести місяців після звільнення з поліції (пункт 3 розділу 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію»).
Не погоджуючись з діями відповідача, посилаючись на їх неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.
Статтею 97 Закону №580-VIII передбачено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.
При цьому, апеляційний суд враховує, що оспорюваним у цій праві є право позивача на виплату одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського на підставі пункту 3 частини 1 статті 97 цього Закону №580-VIII.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що, застосовуючи у спірних правовідносинах приписи пункту 4 частини 1 статті 97 Закону №580-VIII, судом допущено порушення відповідних норм матеріального права.
Усуваючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, колегія суддів враховує, що відповідно до положень пункту 3 частини1 статті 97 №580-VIII одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, чи в період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, протягом шести місяців після його звільнення з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Статтею 101 Закону №580-VIII передбачено вичерпний перелік підстав, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються.
Відповідно до пункту 10 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2024 року №646, для призначення і виплати одноразової грошової допомоги заява (рапорт) за формою згідно з додатком подається керівникові органу поліції, закладів освіти за останнім місцем проходження служби.
Пунктом 15 Порядку №646 визначено, що у місячний строк з дня реєстрації заяви та визначення повного кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги (зокрема з урахуванням особистого розпорядження), бухгалтерська служба готує висновок про призначення одноразової грошової допомоги.
У разі відсутності підстав для призначення виплати одноразової грошової допомоги або у разі, коли документи (їх копії) подано не в повному обсязі чи не за належністю, керівник бухгалтерської служби органу поліції або особа, на яку покладено виконання таких функцій, письмово інформує заявника про прийняте рішення з обґрунтуванням підстав чи повернення документів.
Оскарження відсутності підстав для призначення одноразової грошової допомоги здійснюється в установленому законодавством порядку.
Аналіз наведених правових норм показав, що обов`язковими умовами для виплати одноразової грошової допомоги за указаною нормою є визначення поліцейському не пізніше шести місяців після звільнення з поліції інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного зі службою в поліції. При цьому, підставою для звільнення з поліції має бути саме відповідне захворювання, поранення (контузія, травма або каліцтво).
Поряд з цим, набуття права на отримання одноразової грошової допомоги за пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону №580-VIII поліцейського пов`язане із звільненням поліцейського на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII (за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).
Виходячи з обставин справи, позивач визнаний непридатним до служби в поліції у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків. На момент спірних правовідносин позивач звільнений зі служби в поліції за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.
Поряд з цим, позивачеві встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги згідно пункту 3 частини 1 статті 97 Закону №580-VIII.
Поряд з цим, слід зауважити на тому, що положення пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):
причиною інвалідності є поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції;
інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;
причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Такого висновку дійшов й Конституційний Суд України у рішенні від 22 квітня 2020 року (справа №3-326/2019(7846/19).
Таким чином, встановлення на законодавчому рівні такої обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги, як звільнення з поліції внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, покликане надати гарантовану з боку держави соціальну допомогу саме тим поліцейським, стан здоров`я яких завадив продовжити службу в поліції, і які припинили її вимушено.
З огляду на викладені вище положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону №580-VIII передбачений граничний шестимісячний термін для встановлення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Цей термін спливає за закінченням шести місяців після звільнення поліцейського з поліції, тобто законодавцем закріплено саме граничний строк для встановлення інвалідності після звільнення, проте не обмежено поліцейських у часі щодо можливості встановлення інвалідності під час проходження служби в поліції.
Законом №580-VIII не встановлено заборони щодо можливості встановлення інвалідності під час проходження служби в поліції.
До того ж, Закон №580-VIII не містить приписів щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності під час проходження служби в поліції.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки в мотивувальній частині рішення, про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву (рапорт) позивача про виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду про наявність у позивача права на отримання такої допомоги згідно з пунктом 3 частини 1статті 97 Закону №580-VІІІ.
Стосовно інших доводів апелянта, а саме про неправильне застосування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду у правовідносинах, що не подібними із цією адміністративною справою, колегія суддів враховує, що згідно частини 2 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Поряд з цим, у частині 3 статті 317 КАС України передбачений перелік випадків, наявність яких є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, натомість таких виключних випадків апелянтом не наведено та апеляційним судом не встановлено.
Стосовно розподілу судом першої інстанції судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу адвоката, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 вказаної статті КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Слід враховувати, що відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Вказані положення кореспондуються із приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI, згідно яких гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що за визначеннями, наведеними у пунктах 2, 6, 9 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI, адвокатська діяльність – це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;
інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно із статтею 19 Закону України від 05.07.2012 року №5076-VI видами адвокатської діяльності є, у тому числі:
надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Таким чином, склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу входить до предмета доказування у справі, а отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг, у зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Так, 01 серпня 2025 року між Адвокатським об`єднанням «АВІРУМ» (Адвокатське об`єднання) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено Договір ро надання правничої допомоги №01/08/25-1, згідно якого Адвокатське об`єднання надає правову допомогу Клієнту, консультації та роз`яснення з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного права, в тому числі у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; організації ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам; надання Клієнту правової допомоги по захисту прав та представлення інтересів останнього в судах, органах державної влади, судах всіх інстанцій.
У пункті 2.1 Договору передбачено, що Адвокатське об`єднання має право, серед іншого, пред`являти позов, заяви, подавати докази.
У пункті 4.1 Договору передбачено, що вартість послуг Адвокатського об`єднання встановлюється додатковою угодою до цього Договору.
У Додатковій угоді від 01 серпня 2025 року за №02/08 до Договору від 01 серпня 2025 року №01/08/25-1 Сторони визначились, що вартість послуг (гонорар) Адвокатського об`єднання за участь у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції є фіксованою (не залежить від кількості здійснених дій, судових засідань, обсягу наданих послуг, витраченого часу тощо) та становить: у суді першої інстанції - 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок; у суді апеляційної інстанції - 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Факт надання правової допомоги засвідчено Сторонами актом виконаних робіт №07/08 від 07 серпня 2025 року.
Відповідач зауважував на тому, що розмір гонорару є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), адже дана справа належить до справ не значної складності, нормативно-правова база, з якою необхідно ознайомитися, є не великою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, адже, з урахуванням змісту позовної заяви та обсягу доказів, адвокатом витрачено не велику кількість часу; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Сума гонорару є необґрунтованою та завищеною з урахуванням складності справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову, оскільки залишається необґрунтованою та непідтвердженою позивачем відповідними доказами. 
Перевіривши представлені учасниками матеріали та їх доводи, апеляційний суд враховує, що вид правничих послуг, їх вартість та обсяги сторонами узгоджено у відповідному Договорі та додатковій угоді до цього Договору.
За цими матеріалами апеляційний суд встановив, що ці послуги пов`язані із наданням правових консультацій і роз`яснень з правових питань, складенням заяв, представництвом, тобто відповідно до положень статей 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI відносяться до видів адвокатської діяльності.
Зокрема, такий вид послуг, наданий позивачеві у виді підготовки позовної заяви та пов`язаний із збором доказів, є документально підтвердженим та безпосередньо пов`язаним із процесуальними правами учасника, а понесені витрати, угоджені Сторонами Договору у фіксованому розмірі – 8000 гривень, не є завищеним і являється співмірним із складністю адміністративної справи.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відшкодування позивачеві понесених судових витрат на правничу допомогу у межах суми 8000 гривень згідно частини 1 статті 139 КАС України.
Апеляційний суд враховує, що на стадії апеляційного провадження між позивачем та адвокатом визначений розрахунок витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 15000 грн.
Виходячи з представлених до ухвалення судового рішення матеріалів, гонорар адвоката визначений у фіксованому розмірі та узгоджений між адвокатом та позивачем у відповідній Додатковій угоді, що відповідає умовам Договору про надання правової (правничої) допомоги.
Факт надання правової допомоги засвідчено Сторонами актом виконаних робіт №13/11 від 13 листопада 2025 року.
Перевіривши обсяг наданих адвокатом послуг у зв`язку із розглядом цієї адміністративної справи, апеляційний суд враховує, що ці послуги пов`язані із наданням адвокатом консультацій і роз`яснень з правових питань, складенням заяв, процесуальних та інших документів правового характеру, тобто відповідно до положень ст.ст. 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI відносяться до видів адвокатської діяльності.
Обсяг наданих адвокатом послуг у зв`язку із спором між позивачем та ДПП відповідає доказам, наявним в матеріалах справи.
Слід враховувати, що гонорар адвоката узгоджений у фіксованому розмірі, тобто не залежить від обсягу послуг та витраченого часу.
Поряд з цим, принциповим під час вирішення цього питання є перевірка судом доведеності стороною відповідності таких витрат критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності та їх співмірності зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом; обсягом наданих послуг та ціною позову.
На переконання апеляційного суду, витрати позивача на правову допомогу є документально підтвердженими, представлений адвокатом на розгляд суду обсяг матеріалів був достатнім для вирішення судом справи.
Разом з цим, виходячи із характеру спірних правовідносин, що склались між сторонами, зокрема з обсягу наданих послуг у виді професійної правничої допомоги на стадії апеляційного провадження, колегія суддів вважає, що заявлений до відшкодування розмір витрат є завищеним.
Натомість, на думку апеляційного суду, справедливим і обґрунтованим до відшкодування на користь позивача витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою на стадії апеляційного провадження, є розмір цих витрат в межах 10000 гривень.
Враховуючи викладене у сукупності, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильними, однак не у повній мірі відповідають нормам матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 317 КАС України підлягає зміні в мотивувальній частині.
Поряд з цим, слід зауважити на тому, що наслідки зміни судового рішення у наведений спосіб не впливає на розподіл судових витрат, понесених учасниками у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року – змінити в мотивувальній частині.
В інших частинах рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко 

Судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський