ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 336/1493/25
провадження № 61-3263св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції України в Запорізькій області, Запорізька обласнапрокуратура, Держанаказначейська служба України, 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційні скарги Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Середа Андрій Анатолійович, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року у складі судді Боєва Є. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у складі колегії суддів:Полякова О.З.,Кухаря С. В., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2025 року   ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України (далі - ГУНП України в Запорізькій області), Запорізької обласної прокуратури, Держаної казначейської служби України(далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

На обґрунтування позову зазначив, що 17 березня 2017 року слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017080080001006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, відносно ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , які фактично були затримані та за участі яких 15 березня 2017 року проводився огляд місця події за адресою: м. Запоріжжя, пров. Зустрічний, 4-А.

Крім того, з місця події слідчим вилучено вантажний автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 року за клопотанням органу досудового розслідування, погодженого прокурором, слідчим суддею накладено арешт на вилучений 15 березня 2017 року під час огляду місця події належний ОСОБА_2 автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 .

20 вересня 2017 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.

Того ж дня орган досудового розслідування звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

29 вересня 2017 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 орган досудового розслідування склав, а прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12017080080001006 за частиною третьою статті 185 КК України, за фактом таємного викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище.

04 жовтня 2017 року зазначений обвинувальний акт скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

05 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у справі №336/5563/17 постановив виправдувальний вирок, яким ОСОБА_2 виправдано за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні особи є склад вказаного кримінального правопорушення. Також скасовано арешт на автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 .

На вказаний вирок прокурор Шевченківської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу.

16 жовтня 2023 року колегія суддів Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишила без задоволення, а вирок від 05 грудня 2022 року залишено без змін.

20 лютого 2024 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 грудня 2022 року та на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 336/5563/17 відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, упродовж 6 років та 7 місяців (79 місяців) ОСОБА_2 перебував під дією кримінально-процесуальних норм і обтяжень, пов`язаних з притягненням його до кримінальної відповідальності, а також не міг користуватися своєю власністю, що призвело до негативних наслідків.

Ці обставини, за твердженням позивача, негативно вплинули на його емоційний стан, порушили звичний спосіб життя. У зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та тривалим перебуванням у стані невизначеності він зазнав глибокого емоційного стресу, перебував у стані тривоги.

Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що у зв`язку з суспільним розголосом інформації про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки чужого майна йому доводилося відповідати на питання знайомих та ділових партнерів щодо цієї події, виправдовуватись, пояснювати ситуацію, доводити свою невинуватість. Деякі особи припинили співпрацю з ним.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 грн.

Згідно із частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З огляду на викладене позивач вважав за необхідне просити суд збільшити розмір морального відшкодування з 632 000,00 грн (8 000 грн х 79 міс.) до 900 000,00 грн, що є пропорційним та достатнім для компенсації йому спричинених негативних наслідків морального характеру, відновлення його порушеного права. 

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Середи А. А. просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету на його користь на відшкодування моральної шкоди 900 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року позовні вимоги   ОСОБА_4 задоволеночастково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 604 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з 20 вересня 2017 року до 16 жовтня 2023 року, тобто з дня повідомлення позивача про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Визначаючи розмір моральної шкоди, місцевий суд врахував період перебування позивача під слідством та судом, спричинені моральні страждання внаслідок безпідставного його перебування під слідством та судом, зокрема, внаслідок незаконного арешту належного йому транспортного засобу, інші обставини справи та, з огляду на принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнала особа в результаті вчинених щодо неї протиправних дій, визначив такий розмір у сумі 604 000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,Запорізька обласна прокуратура, ГУНП України в Запорізькій області, ОСОБА_2  оскаржили його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, ГУНП України в Запорізькій області, ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року в цій справі залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
12 березня 2026 року Запорізька обласна прокуратура подала до Верховного Суду через систему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року.

З урахуванням уточненої касаційної скарги від 23 березня 2026 року Запорізька обласна прокуратура просила суд змінити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди до мінімально гарантованого державою, який має становити 582 933,33 грн. 

19 березня 2026 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану його представником - адвокатом Середа А. А. в системі «Електронний суд», на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року.

В цій касаційній скарзі заявник просив суд збільшити стягнутий розмір моральної шкоди до 900 000,00 грн. 

Касаційні скарги мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
У поданому 07 квітня 2026 року відзиві на касаційну скаргу   ОСОБА_4 . Запорізька обласна прокуратура просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.

У поданому 10 квітня 2026 року відзиві на касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури ГУНП в Запорізькій області просить суд вказану касаційну скаргу задовольнити.

У поданому 10 квітня 2026 року відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2.  ГУНП в Запорізькій області просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.

У поданому 16 квітня 2026 року відзиві на касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури представник ОСОБА_4 - адвокат Середа А. А. просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 27 березня 2026 року відкриті касаційні провадження за поданими касаційними скаргами та витребувано матеріали цивільної справи.

10 квітня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що 17 березня 2017 року слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017080080001006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, відносно    ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 , за участі яких 15березня 2017 року проводився огляд місця події за адресою: м. Запоріжжя, пров. Зустрічний, 4-А.

З місця події слідчим вилучено вантажний автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 . 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2027 року, у справі № 336/1583/17 за клопотанням органу досудового розслідування, погодженого прокурором, слідчим суддею накладено арешт на вилучений 15 березня 2017 року під час огляду місця події автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_2 на праві власності.
29 травня 2017 року на підставі постанови слідчого про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 12017080080001006 та передано його на відповідальне зберігання власнику.
20 вересня 2017 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.
Того ж дня, 20 вересня 2017 року, орган досудового розслідування звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
29 вересня 2017 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 орган досудового розслідування склав, а прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12017080080001006 за частиною третьою статті 185 КК України за фактом таємного викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище.
04 жовтня 2017 року зазначений обвинувальний акт скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

05 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у справі №336/5563/17 постановив виправдувальний вирок, яким ОСОБА_2 виправдано за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні особи є склад вказаного кримінального правопорушення. Також скасовано арешт на автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 .
На вказаний вирок прокурор Шевченківської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу.
16 жовтня 2023 року колегія суддів Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишила без задоволення, а вирок від 05 грудня 2022 року у справі № 336/5563/17 залишила без змін.
20 лютого 2024 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року та на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 336/5563/17 відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду(пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94-ВР). 

Частиною третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Встановивши факт незаконного перебуванням позивача під слідством та судом з 20 вересня 2017 року до 16 жовтня 2023 року, врахувавши наявність чинного виправдувального вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 грудня 2022 року у справі № 336/5563/17, яким ОСОБА_5 виправдано за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьоюстатті 185 КК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність негативних наслідків морального характеру внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи загальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суди врахували період перебування позивача під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких він зазнав внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом, зокрема, внаслідок незаконного арешту належного йому транспортного засобу, інші обставини справи та, з огляду на принципи розумності, справедливості та співмірності, визначили такий розмір у сумі 604 000,00 грн, з чим погоджується колегія суддів Верховного Суду.

У зв`язку з цим доводи касаційної скарги     ОСОБА_2 про наявність підстав для збільшення стягнутого розміру моральної шкоди до 900 000,00 грн є безпідставними.

При цьому слід приймати до уваги, що суди, прийнявши до уваги обставини конкретної справи, зокрема, тривалий незаконний арешт належного позивачу транспортного засобу, фактично визначили загальний розмір моральної шкоди у більшому розмірі, ніж передбачено частиною третьою статті 13 Закону №266/94-ВР, належним чином це обґрунтувавши, з чим погоджується і Верховний Суд.

У зв`язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги Запорізької обласної прокуратури в частині необґрунтованого збільшення судами попередніх інстанцій мінімально гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Доводи касаційних скарг про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Верховний Суд встановив, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційних скарг їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року, залишеного без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Середа Андрій Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року, залишеного без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов