УХВАЛА
24 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/2539/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанови Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2026, додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 (колегія суддів: Склярук О. І., Гетьман Р. А., Россолов В. В.), рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2025 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.01.2026 (суддя Хотенець П . В.) 
у справі за позовом керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до фізичної особи - підприємця Русак Євгена Віталійовича та фізичної особи - підприємця Біленької Вікторії Віталіївни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру в Харківський області про стягнення 454 169,21 грн,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі - Міська рада) звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця Русак Євгена Віталійовича (далі - ФОП Русак Є. В.) та фізичної особи - підприємця Біленької Вікторії Віталіївни (далі - ФОП Біленька В. В.) про стягнення 454 169,21 грн.
18.12.2025 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2026, повний текст якої складений 27.04.2026, про відмову у позові.
13.01.2026 Господарський суд Харківської області ухвалив додаткове рішення залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2026, повний текст якої складений 27.04.2026, про часткове задоволення заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
27.04.2026 Східний апеляційний господарський суд ухвалив додаткову постанову про часткове задоволення про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
15.05.2026 прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову та про відмову у задоволенні заяв про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в судах попередніх інстанцій.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.
04.06.2026 Верховний Суд постановив ухвалу про залишення касаційної скарги без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з наданням скаржнику можливості подати докази сплати судового збору.
11.06.2026 на виконання зазначеної ухвали, прокурор подало до Верховного Суду заяву, разом з доказами сплати судового збору.
Дослідивши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідною з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2025 у розмірі 3 028 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Позов у цій справі подано у 2025 році, предметом якого є стягнення 454 169,21 грн, що становить менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), станом на 01.01.2025.
Отже, з огляду на наведене судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не підлягають касаційному оскарженню як такі, що ухвалені у справі з ціною позовів, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, вказаних у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Як зазначено вище, у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути предметом касаційного оскарження.
Визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Водночас тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
У поданій касаційній скарзі заявник посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в якості підстави для оскарження судових рішень у даній справі, з огляду на наступне.
На думку скаржника, дана касаційна скарга порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а саме щодо реалізації права територіальної громади доцільно, економно та ефективно користуватися і розпоряджатися на власний розсуд та у власних інтересах належною їй земельною ділянкою.
Крім того, скаржник зазначає, що справа має для нього виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), оскільки на його думку, за наявності бездіяльності компетентного органу - міської ради, законність у спірних правовідносинах щодо раціонального використання земель може бути відновленою шляхом ініціювання її захисту прокурором в межах повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Дослідивши доводи скаржника щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Колегія суддів виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування (пункт 72 ухвали від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21).
Також Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15 вказала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Зазначені доводи скаржника не можуть бути підставою для висновку про наявність питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Скаржник фактично не обґрунтовує існування неоднакового застосування судами норм права, правової невизначеності чи необхідності формування нового правового висновку Верховного Суду, а наведені аргументи стосуються переважно оцінки конкретних обставин цієї справи та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, що саме по собі не свідчить про наявність підстав, передбачених підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. 
Незгода скаржника з тим, як суди першої та апеляційної інстанцій оцінили надані ним докази у цій справі (стосовно доведення факту формування земельної ділянки (наявності кадастрового номера) для підтвердження її самовільного зайняття, доведення точної площі, меж та конфігурації ділянки у заявлений до стягнення період), не створює фундаментальної правової проблеми та не свідчить про необхідність формування нового висновку Верховного Суду.
Що стосується посилання скаржника на виняткове значення цієї справи, то використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Водночас посилання скаржника на виняткове значення справи не підтверджують наявності обставин, які б вирізняли цю справу серед інших аналогічних спорів. Доводи прокурора про те, що земля є національним багатством, а бюджет потребує наповнення (особливо в умовах воєнного стану), є загальновідомими та абстрактними категоріями, які притаманні абсолютно кожному судовому спору у сфері земельних правовідносин, ініційованому державою чи органами місцевого самоврядування. 
Даний спір стосується питання стягнення збитків за фактичне користування конкретною земельною ділянкою навколо реконструйованої квартири (прибудови) двома фізичними особами-підприємцями. Скаржником не доведено, що наслідки вирішення саме цього конкретного спору викликають суспільний резонанс або суттєво впливають на діяльність територіальної громади міста Харкова загалом.
Крім того, сам по собі факт участі прокурора у справі, як і посилання на наявність підстав для представництва інтересів держави в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" через бездіяльність місцевої ради, обґрунтовує лише процесуальну правомочність прокурора на звернення до суду з цим позовом, проте жодним чином не доводить виняткового значення результатів розгляду цієї малозначної справи для судової практики або для самого скаржника.
Колегія суддів зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". 
Доводи касаційної скарги, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, шляхом викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, та за свою суттю є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду щодо розгляду скарг, які покликані забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.
Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень, визначених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 293, 304 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 922/2539/25 за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанови Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2026, додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026, рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2025 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.01.2026.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач