ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/6989/24
касаційне провадження № К/990/37730/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року (головуючий суддя - Бойко О.Я.)
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Ступакова І.Г.; судді: Бітов А.І., Лук`янчук О.В.)
у справі № 420/6989/24
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС в Одеській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
У березні 2024 року  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка, платник) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі - ГУ ДПС в Одеській області, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 липня 2023 року № 17039/15-32-24-04, № 17040/15-32-24-04, № 17041/15-32-24-04, № 17043/15-32-24-04, № 17047/15-32-24-04. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, платник зазначила, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки, проведеної з істотним порушенням вимог податкового законодавства. Позивачка вказувала, що не була належним чином повідомлена про призначення та проведення перевірки, не отримувала копію наказу про її проведення, письмового повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки, а також запиту про надання документів, пов`язаних із предметом перевірки. За твердженням ОСОБА_1 , про існування акта перевірки та прийнятих на його підставі податкових повідомлень-рішень вона дізналася лише у 2024 році у зв`язку з розглядом іншої судової справи. Крім того, позивачка посилалася на те, що перевірка була призначена та проведена у період дії законодавчих обмежень на проведення податкових перевірок, запроваджених у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та дією правового режиму воєнного стану, що також свідчило про протиправність контрольного заходу та прийнятих за його наслідками податкових повідомлень-рішень.
Також ОСОБА_1 посилалася на те, що податковий орган фактично не досліджував первинні документи, які підтверджували характер її господарської діяльності, структуру отриманих коштів, склад витрат та розмір фактичного оподатковуваного доходу. На переконання позивачки, перевірка була проведена переважно на підставі інформації, наявної в інформаційних базах контролюючого органу, без належного витребування первинних документів у платника та без з`ясування дійсної правової природи господарських операцій.
ОСОБА_1 зазначила, що у перевіряємому періоді здійснювала підприємницьку діяльність у сфері реалізації квитків на масові заходи за агентськими та субагентськими договорами. За змістом таких договорів позивачка діяла в інтересах організаторів заходів, реалізовувала квитки, отримувала кошти від покупців, після чого перераховувала організаторам вартість реалізованих квитків за вирахуванням власної агентської винагороди. Тому, її доходом як фізичної особи-підприємця була саме комісійна винагорода, а не вся сума коштів, що надходила на її рахунки від реалізації квитків. Крім того, позивачка наголошувала, що у межах здійснення підприємницької діяльності несла витрати, пов`язані з орендою приміщень, оплатою комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, офісного приладдя, та інші витрати необхідні для провадження господарської діяльності. Водночас, на думку позивачки, контролюючий орган не встановив, які саме витрати є непідтвердженими, не навів належного розрахунку чистого оподатковуваного доходу та безпідставно визначив податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, військового збору і податку на додану вартість. Окремо платник зазначала, що перевіркою охоплено період з 01 січня 2017 року по 21 квітня 2020 року, тоді як контролюючий орган, на її переконання, мав враховувати строки давності, встановлені статтею 102 Податкового кодексу України (далі - ПК України), як щодо визначення грошових зобов`язань, так і щодо періоду діяльності, який може бути предметом податкової перевірки.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 11 квітня 2025 року позов задовольнив.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що перевірка була проведена у період дії законодавчих обмежень на проведення податкових перевірок, а також охоплювала період, який частково виходив за межі строків давності, визначених статтею 102 ПК України. Крім того, суд зазначив, що контролюючий орган не довів належного направлення позивачці запиту про надання документів та акта перевірки, що позбавило її можливості подати первинні документи, пояснення і заперечення до прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. Суд першої інстанції також урахував, що позивачка здійснювала діяльність з реалізації квитків за агентськими договорами, тому її доходом була агентська винагорода, а не вся сума коштів, що надходила на рахунки від реалізації квитків. Водночас податковий орган не врахував характер цих правовідносин, не конкретизував, які саме витрати позивачки є непідтвердженими, та не здійснив належного розрахунку чистого оподатковуваного доходу.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 24 червня 2025 року змінив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року, виключивши з його мотивувальної частини висновки суду першої інстанції про проведення ГУ ДПС в Одеській області документальної позапланової невиїзної перевірки діяльності фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 під час дії мораторію на її здійснення, встановленого пунктом 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, а також про належне повідомлення контролюючим органом позивача про проведення такої перевірки. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року залишив без змін.
Приймаючи таке рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав документальну позапланову невиїзну перевірку протиправною з підстав її проведення під час дії мораторію, оскільки на дату прийняття наказу про її проведення податкове законодавство допускало проведення документальних позапланових перевірок з підстави, визначеної підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Водночас апеляційний суд погодився з висновком про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, зазначивши, що контролюючий орган не забезпечив належної обізнаності позивачки про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та не довів надання їй реальної можливості подати документи, пов`язані з предметом перевірки.
Також суд апеляційної інстанції виходив із того, що податковий орган не врахував особливостей агентської діяльності позивачки, безпідставно ототожнив усі кошти, які надходили на її рахунки від реалізації квитків, із власним доходом платника та не перевірив, яка частина таких коштів була агентською винагородою, а яка підлягала перерахуванню організаторам заходів.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що контролюючий орган не навів належного обґрунтування неврахування витрат позивачки, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та не довів правильності визначення чистого оподатковуваного доходу, податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору і податку на додану вартість. За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком про наявність підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ГУ ДПС в Одеській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Мотивуючи касаційну скаргу, контролюючий орган зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 42, 78, 79 ПК України та не врахували висновки Верховного Суду щодо належного вручення документів платнику податків у разі їх направлення рекомендованим листом на податкову адресу та повернення поштового відправлення з відміткою про невручення. Відповідач стверджує, що копія наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки, а також запит про надання документів були направлені на податкову адресу позивачки рекомендованим листом, який повернувся з позначкою «за закінченням терміну зберігання». За позицією податкового органу, така обставина не свідчить про порушення з його боку, а навпаки підтверджує невиконання платником обов`язку забезпечити отримання офіційної кореспонденції за своєю податковою адресою. Також ГУ ДПС в Одеській області вказує, що після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватися у контролюючому органі як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. Тому, висновок апеляційного суду про незастосування до позивачки положень статті 42 ПК України у зв`язку з припиненням нею підприємницької діяльності є помилковим. Крім того, контролюючий орган зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували наслідків ненадання платником первинних документів під час проведення перевірки, передбачених пунктом 44.6 статті 44 ПК України. На думку відповідача, документи, які не були подані до перевірки або у строки, визначені ПК України після її завершення, вважаються відсутніми у платника на час складення відповідної звітності, а тому не можуть спростовувати висновки акта перевірки лише з огляду на їх подання у судовому процесі. Окремо контролюючий орган не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо агентського характеру діяльності позивачки та визначення її доходом лише агентської винагороди. Податковий орган зазначає, що стаття 177 ПК України визначає об`єктом оподаткування чистий оподатковуваний дохід фізичної особи-підприємця, а подані позивачкою договори без належного підтвердження руху коштів, платіжних доручень, актів звірки та банківських виписок не можуть бути достатніми для висновку про те, що всі надходження на рахунок мали транзитний характер.
Ухвалою від 18 вересня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області.
26 вересня 2025 року від ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Суди попередніх інстанцій установили, що 23 червня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, основним видом економічної діяльності якої була театральна та концертна діяльність.
21 квітня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивачки.
На підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області від 07 квітня 2023 року № 2348-п, прийнятого відповідно до підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 та статті 79 ПК України, контролюючий орган провів документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 21 квітня 2020 року.
За результатами перевірки контролюючий орган склав акт від 30 травня 2023 року № 14632/15-32-24-04/ НОМЕР_1 , яким встановив порушення платником вимог:
пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, який сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 3 194 324,06 грн;
пункту 44.1 статті 44, пункту 162.1 статті 162, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.2, 177.4 статті 177, пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, наслідком чого контролюючий орган визначив заниження військового збору в сумі 266 193,74 грн;
пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.1, 183.2 статті 183 ПК України, що полягало у неподанні позивачкою реєстраційної заяви платника податку на додану вартість;
пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.1, 183.2 статті 183, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, підпункту 194.1.1 пункту 194.1 статті 194 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на 3 484 155,00 грн;
підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49, пункту 202.1 статті 202, пункту 203.1 статті 203 ПК України у зв`язку з неподанням податкових декларацій з податку на додану вартість за період із січня 2019 року по квітень 2020 року;
пункту 63.3 статті 63 ПК України у зв`язку з неподанням повідомлення за формою № 20-ОПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням чи через які провадиться діяльність. 
На підставі висновків акта перевірки контролюючий орган 14 липня 2023 року прийняв податкові повідомлення-рішення:
№ 17039/15-32-24-04, яким збільшив позивачці суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на 3 890 494,96 грн;
№ 17040/15-32-24-04, яким збільшив суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 4 326 510,25 грн;
№ 17041/15-32-24-04, яким застосував штрафні санкції за неподання декларацій з податку на додану вартість на суму 5 100,00 грн;
№ 17043/15-32-24-04, яким збільшив суму грошового зобов`язання з військового збору на 324 207,93 грн;
№ 17047/15-32-24-04, яким застосував штрафні санкції за неподання повідомлення про об`єкти оподаткування за формою № 20-ОПП на суму 340,00 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке. 
Відповідно до підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у разі якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
Згідно з пунктом 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Пунктом 79.2 статті 79 ПК України передбачено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
За змістом пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Отже, дотримання контролюючим органом вимог статей 42, 78, 79 ПК України має істотне значення для оцінки правомірності проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки завчасне повідомлення платника про її проведення є процесуальною гарантією реалізації ним права надати документи, пояснення та інші докази, пов`язані з предметом перевірки.
Верховний Суд звертає увагу, що сам лише факт припинення фізичною особою підприємницької діяльності не означає припинення її статусу платника податків у правовідносинах, пов`язаних з оподаткуванням доходів, отриманих від такої діяльності, та не виключає можливості застосування до неї приписів ПК України щодо податкової адреси і порядку листування з контролюючим органом.
У цьому аспекті висновок суду апеляційної інстанції про те, що положення статті 42 ПК України не поширюються на позивачку лише з огляду на припинення нею підприємницької діяльності, є передчасним та таким, що здійснений без належного системного аналізу положень статей 15, 42, 45, 63, 70, 78, 79 ПК України.
Разом з тим правильне вирішення спору не обмежується лише формальною відповіддю на питання про направлення копії наказу та повідомлення про перевірку. Суди повинні були встановити, якими саме доказами підтверджується направлення позивачці копії наказу, повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки, запиту про надання документів, а також акта перевірки; чи підтверджено не лише факт поштового відправлення, а й зміст вкладених до нього документів; чи мало місце направлення цих документів одним або різними поштовими відправленнями; чи була позивачці забезпечена реальна можливість подати первинні документи до перевірки або заперечення до акта перевірки.
Такі обставини мають істотне значення для правильного застосування пункту 44.6 статті 44 ПК України, на який посилається контролюючий орган.
Відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Водночас застосування зазначеної норми не може бути механічним і потребує з`ясування того, чи були відповідні документи належним чином витребувані контролюючим органом, чи був платник обізнаний про проведення перевірки, чи мав реальну можливість подати документи, чи існували об`єктивні перешкоди для їх подання та чи були ці документи подані у подальшому до прийняття податкових повідомлень-рішень або під час судового розгляду.
Суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення про задоволення позову, зазначили, що контролюючий орган не довів належного направлення запиту про надання документів та акта перевірки. Водночас ці висновки не супроводжуються достатнім дослідженням усіх доказів, на які посилався відповідач, зокрема щодо направлення поштового відправлення, його змісту, дати повернення, а також співвідношення цих обставин із приписами статей 42, 79, 85, 86 ПК України.
Так само суди не з`ясували, чи подавала позивачка документи до контролюючого органу після складення акта перевірки та до прийняття податкових повідомлень-рішень, чи мала об`єктивну можливість це зробити, а також чи є підстави для застосування правових наслідків, визначених пунктом 44.6 статті 44 ПК України.
Водночас правильне застосування пункту 177.2 статті 177 ПК України у цій справі також залежить від належного встановлення фактичних обставин щодо характеру господарської діяльності позивачки та руху коштів за відповідними договорами.
За змістом пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Отже, для визначення об`єкта оподаткування має значення не лише факт надходження коштів на рахунок платника, а й правова природа таких коштів, їх зв`язок із господарською діяльністю, наявність обов`язку перерахування частини коштів іншим особам, а також документальне підтвердження витрат, пов`язаних із отриманням доходу.
Суди попередніх інстанцій погодилися з доводами позивачки про те, що вона діяла як агент з реалізації квитків, а її доходом була лише агентська винагорода. Проте для такого висновку необхідно було дослідити не тільки зміст агентських договорів, а й фактичний рух коштів за ними, зокрема встановити: які суми надходили на рахунки позивачки; які суми були перераховані організаторам заходів; яка частина коштів фактично залишалася у розпорядженні позивачки як агентська винагорода; чи відповідають ці суми показникам податкової звітності; які саме первинні документи підтверджують такі обставини.
Наявність агентських договорів сама по собі не є достатньою підставою для висновку про те, що всі кошти, які надходили на рахунки позивачки, окрім комісійної винагороди, мали транзитний характер. Такого висновку можна дійти лише за результатами дослідження договорів, актів, звітів реалізації квитків, банківських виписок, платіжних документів, актів звірки та інших доказів у їх сукупності.
Однак суди попередніх інстанцій не встановили конкретного розміру коштів, отриманих позивачкою як агентська винагорода, не співвіднесли ці суми із задекларованими показниками, не перевірили фактичний обсяг коштів, перерахованих організаторам заходів, та не здійснили належної оцінки доводів контролюючого органу про відсутність достатнього документального підтвердження руху коштів.
Також суди дійшли висновку про документальне підтвердження витрат позивачки, пов`язаних із господарською діяльністю, однак не встановили їх склад за кожним податковим періодом, не визначили, які саме первинні документи підтверджують такі витрати, не перевірили їх зв`язок із господарською діяльністю та не з`ясували, чи могли вони бути враховані з огляду на приписи пунктів 44.1, 44.3, 44.6 статті 44 та пункту 177.4 статті 177 ПК України.
Зазначені обставини є істотними, оскільки від правильного визначення чистого оподатковуваного доходу залежить не лише правомірність донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а й висновок контролюючого органу про обов`язок позивачки зареєструватися платником податку на додану вартість.
Для цілей пункту 181.1 статті 181 ПК України судам необхідно встановити, який саме обсяг операцій підлягав урахуванню для визначення обов`язку реєстрації платником податку на додану вартість: уся сума коштів, що надходила від реалізації квитків, чи лише сума агентської винагороди з урахуванням правової природи відповідних операцій. Без встановлення цих обставин висновок про наявність або відсутність у позивачки обов`язку реєстрації платником податку на додану вартість є передчасним.
Окремої оцінки потребують і доводи сторін щодо строків давності, визначених статтею 102 ПК України. Суди мають установити, за які саме податкові періоди контролюючий орган фактично визначив грошові зобов`язання, чи вплинуло охоплення перевіркою періоду з 01 січня 2017 року на правомірність спірних податкових повідомлень-рішень, а також як особливості зупинення перебігу строків у зв`язку з карантинними та воєнними змінами податкового законодавства впливають на можливість проведення перевірки та визначення грошових зобов`язань.
За змістом частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 - 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій передчасно дійшли висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки не встановили у повному обсязі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, не надали належної оцінки доводам сторін щодо повідомлення платника про проведення перевірки, витребування документів, застосування пункту 44.6 статті 44 ПК України, реального руху коштів за агентськими договорами, складу витрат та правильності визначення об`єкта оподаткування.
За таких обставин касаційна скарга ГУ ДПС в Одеській області підлягає частковому задоволенню, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова