Справа №504/141/23
Провадження №2/504/349/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18.05.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря судового засідання – Ориник М.В.,
за участі представника позивача – адвоката Крутоголової О.О.,
за участі представника відповідача – адвоката Земляного Д.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, в режимі відеоконференції, сщ. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом адвоката Крутоголової Оксани Олександрівни, яка діяла в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проти АТ «Державний ощадний банк України», про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 
ВСТАНОВИВ:
12 січня 2023 року адвокат Крутоголова О.О. звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області в інтересах позивачки ОСОБА_1 з позовною заявою до відповідачів АТ «Державний ощадний банк України», яку уточнила у березні 2023 року, та в остаточній редакції позову просила суд скасувати наказ начальника філії Одеське обласне управління АТ «Державний Ощадний банк» за № 1074-к від 23.11.2022р. «Про звільнення ОСОБА_1 ; поновити на посаді керуючого ТВБВ № 10015/052; стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2022 року до дня поновлення її на роботі в сумі 71570,00 грн., та вирішити питання судового збору.
На обгрунтування своїх позовних вимог позивачка послалась на наступне:
ОСОБА_1 працювала на посаді керуючого ТВБВ № 10015/0523 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 01.10.2021 року.
16.11.2022 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 30.11.2022 року.
Разом із тим, як стверджує позивачка, 28.11.2022 року вона надіслала поштою на адресу роботодавця заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення.
Однак, наказом від 23.11.2022 року № 1074-к «Про звільнення ОСОБА_1 » її було звільнено з посади з 30.11.2022 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.
Позивачка вважає своє звільнення протиправним.
Позиція відповідача -АТ «Державний ощадний банк України».
У своєму відзиві від 10.05.2023 року відповідач заперечував проти позовних вимог.
Зокрема, послався на те, що за період з 16.11.2022 року по 30.11.2022 року включно позивачка не вчинила жодних дій, спрямованих на повідомлення роботодавця про намір продовження роботи. 
Відповідач вважає, що позивач мала направити заяву про відкликання заяви про звільнення з посади шляхом надіслання такої заяви на електронну адресу відповідача, проте таких дій вона не вчиняла.
Окрім того, відповідач вказує, що у період між 16.11.2022 року по 30.11.2022 року позивачка вчиняла дії, які направлені на припинення трудових правовідносин, як от здавала печатки та штампи, проводила приймання – передавання цінностей та речей, справ, тощо.
Заява позивачки від 28.11.2022 року про відкликання заяви про звільнення отримана відповідачем 02.12.2022 року, тобто вже після завершення строку передбаченого законом.
Отже, відповідач вважає, що оскільки не має підстав для скасування оспорюваного наказу про звільнення, то і не має підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Провадження відкрито ухвалою судді Комінтернівського районного суду одеської області (Добров П.В.) 22.03.2023 року.
У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 , 18.12.2024 року матеріали цивільної справи повторно розподілені судді Барвенку В.К.
Ухвалою судді Доброславського районного суду Одеської області від 18.12.2024 року матеріали прийняті до свого провадження.
Відповідно до ст. 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.
Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 12.06.2025 року закрито підготовче провадження а справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач та її представник вимоги уточненого позову підтримали повністю, просили його задовольнити з викладених у ньому підстав.
Представник АТ «Державний ощадний банк України» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, послався на обставини, які викладені у відзиві на позов. 
Дослідивши матеріали справи, вислухавши думки сторін, суд дійшов до наступного висновку:
Суд встановив наступні правовідносини:
ОСОБА_1 працювала на посаді керуючого ТВБВ № 10015/0523 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 01.10.2021 року.
16.11.2022 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 30.11.2022 року.
28.11.2022 року ОСОБА_1 написала від свого імені та підписала заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, а надіслала цю заяву поштою на адресу роботодавця 29.11.2022 року, що встановлено судом зі змісту наданого поштової квитанції від 29.11.2022 року 6750001076010, та змістом самої заяви, трекінгу поштового відправлення.
Заява отримана АТ «Державний ощадний банк України» 02.12.2022 року, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.
Наказом від 23.11.2022 року № 1074-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку було звільнено з посади з 30.11.2022 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.
Відповідно до правила ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянами гарантується захист від незаконного звільнення.
За правилами статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.
Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. 
У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).
Суд першої інстанції встановив, що 28.11.2022 року ОСОБА_1 написала від свого імені та підписала заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, а надіслала цю заяву поштою на адресу роботодавця 29.11.2022 року.
Таким чином, на думку суду першої інстанції, ОСОБА_1 було реалізовано право на відкликання заяви про звільнення.
Таким чином, звільнення позивача відбулося всупереч положенням закону, тому позов в частині визнання оспорюваного наказу про звільнення неправомірним, - підлягає задоволенню.
Доводи заперечень відповідача про те, що позивачка вчиняла дії з припинення трудових правовідносин не мають в такому випадку істотного значення, оскільки право на відкликання заяви про звільнення передбачено матеріальним законом.
Доводи заперечень про те, що квитанція про відправлення поштового листа 29.11.2022 року на адресу відповідача не є належним доказом безпідставні, оскільки суду надано оригінал цієї квитанції.
Відповідно до пункту 62 правил надання послуг поштового зв`язку підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є:  розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку.
Отже дана квитанція підтверджує оплату поштових послуг.
В судовому засіданні та у своїх запереченнях представник відповідача не заперечував того факту, що роботодавець отримав 01.12.2022 року саме поштою лист позивачки від 28.11.2022 року про відкликання раніше поданої нею заяви про звільнення.
Відповідно до пункту 78 правил надання послуг поштового зв`язку поштові відправлення, адресовані юридичним особам, можуть видаватися їх представникам, уповноваженим в установленому законодавством порядку на одержання поштових відправлень.
Направлений позивачкою поштовий конверт надійшов до пункту видачі 30.11.2022 року, і не був в той самий день (робочий день) отриманий відповідачем (уповноваженою особою).
Лист від 28.11.2022 року поданий позивачкою до поштового відділення 29.11.2022 року, і саме цей факт є визначальним для визначення дати волевиявлення позивачки щодо відкликання раніше поданої нею заяви.
Той факт, що заява від 28.11.2022 року отримана відповідачем 01.12.2022 року не є вирішальною в сенсі правила частини четвертої статті 24 КЗпП України.
Відповідно до п. 58 Правил надання послуг поштового зв`язку під час приймання для пересилання письмової кореспонденції на адресному боці кожного поштового відправлення проставляється відбиток поштового календарного штемпеля.
Дата відбитка поштового календарного штемпеля маркувальної (франкувальної) машини повинна відповідати даті подання письмової кореспонденції для пересилання. Якщо на письмовій кореспонденції, поданій для пересилання, відсутній відбиток поштового календарного штемпеля або зазначена дата не відповідає даті подання її для пересилання, така кореспонденція повертається відправникові для відповідного оформлення.
У разі виявлення у поштових скриньках поштових відправлень, оплату яких здійснено із застосуванням відбитків маркувальної (франкувальної) машини, відбитків про оплату письмової кореспонденції, нанесених друкарським чи іншим способом, або інших відміток про оплату, такі відправлення за призначенням не пересилаються, а першочергово повертаються за зворотною адресою. У разі відсутності зворотної адреси такі поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку протягом установленого законодавством строку.
Оператор поштового зв`язку також може визначати інший порядок приймання реєстрованих поштових відправлень.
Відповідач, очевидно, маючи як оригінал заяви позивачки і про звільнення з посади так і оригінал заяви про відкликання цієї самої заяви, яка, як визнано відповідачем, надійшла до роботодавця поштовим зв`язком, не спростував поданий позивачкою трекінг поштового відправлення 29.11.2022 року, в якому чітко прослідковується, що відправлення вручено адресату 01.12.2022 року, тобто не спростована невідповідність номеру цього трекінгу поштовому штемпелю на конверті, до якого було поміщено заяву відповідачки про відкликання заяви про звільнення.
Отже у цій справі волевиявлення працівника про відкликання раніше поданої заяви про звільнення відбулося у межах двотижневого строку для звільнення, тобто до 30.112022 року.
Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22.08.2019 року у справі № 127/10361/18. 
Посилання відповідача на висновки ВС у постанові від 07.02.2022 року № 643/18277/20, у постанові від 04.11.2020 року №753/1181/18 безпідставні, оскільки у наведених справах заяви про відкликання попередніх заяв про звільнення подані заявниками після погоджених самими заявниками дат звільнення.
Щодо вимог позову в частині поновлення на роботі:
Відповідно до правила ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Оскільки звільнення позивачка відбулося без дотримання вимог КЗ пП України, то її слід поновити на посаді керуючого ТВБВ № 10015/0523 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк».
Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням правила, передбаченого Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Позивач вважала, що її заробітна плата за останні два місяці перед звільненням складала 24043,00 грн. (288516,16 грн: 12 місяців).
Середньоденна заробітна плата становила 1048,16 грн.
Відповідачем надано довідку від 28.04.2023 року про розмір заробітної плати позивачки за вересень та жовтень 2022 року, відповідно до змісту якої середньомісячна заробітна плата позивачки становила 22535,44 грн., а з урахуванням обов`язкових виплат податків та зборів становила – 18141,03 грн.
Суд вважає, що відсутні підстави вважати цю довідку неналежним доказом та приймає до уваги відомості, які викладені саме в цій довідці.
Разом із тим, як зазначено вище, у статті 235 КЗпП України визначено, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Станом на день ухвалення рішення такий строк вимушеного прогулу становить 903 робочих дні.
Тому стягненню підлягає сума 1048,16 х 903= 946488,48 грн. (п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року), при цьому ця сума визначена без урахування обов`язкових виплат податків та зборів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судові витрати:
Пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не визначає пільг у трудовому спорі щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та скасування наказу про звільнення.
Так, у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці».
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За наведених обставин середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Верховний Суд України у справі № 6-1121цс16 (постанова від 30 листопада 2016 року) зазначив, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. 
З 01 вересня 2015 року ця категорія учасників справи, що користуються такими пільгами, звужена. 
Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 
Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях вимог: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зробила висновок, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування зазначених норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Отже, враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду справи на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені позивачі виключно стосовно вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 
Водночас, за подання позову із іншими ніж ті, що зазначені позовними вимогами, позивач повинен здійснити сплату судового збору.
Позивач сплатила 2147,20 грн. судового збору згідно квитанції від 06.03.2023 року.
Позов поданий у січні 2023 року за ставкою 1073,60 грн. за одну вимогу немайнового характеру.
Водночас, за законом, позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу саме про поновлення на роботі.
Тому 1073,60 грн. судового збору слід повернути з державного бюджету на користь позивачки як помилково сплачений.
Оскільки позовні вимоги (дві вимоги немайнового характеру) підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1073,60 грн. судового збору (за вимогу про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення з роботи, а 1073,60 грн. (за вимогу про поновлення на роботі) слід стягнути з відповідача на користь держави.
За правилом п.п. 2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 , та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.
На підставі наведеного, керуючись ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст. 3, ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 38, 235 КЗпП України,  ст. ст. 258, 259, 263-265, 273, 315, 352, 354, 430 ч.1 п.п. 2, 4 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов адвоката Крутоголової Оксани Олександрівни, яка діяла в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проти АТ «Державний ощадний банк України», про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника філії Одеське обласне управління АТ «Державний Ощадний банк» за № 1074-к від 23.11.2022р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10015/0523 філії -Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк».
Стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» код ЄДРПОУ 00032129 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (з 01.12.2022 року по 18.05.2026 року) в сумі 946488,48 грн.( сума визначена без урахування обов`язкових виплат податків та зборів).
Повернути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн. як помилково сплачений (в частині позовних вимог про поновлення на посаді).
Стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» код ЄДРПОУ 00032129 на користь держави 1073,60 грн. судового збору (позовна вимога про поновлення на роботі звільненого працівника).
Стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» код ЄДРПОУ 00032129 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн. (позовна вимога в частині скасування наказу про звільнення).
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10015/0523 філії -Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк».
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь поновлення ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 заробітку за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя 	В. К. Барвенко