П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/5669/25	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
21.07.2025 року;
Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.05.2025 №143250023030 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період навчання з 01.09.1987 по 01.03.1991 згідно диплому від 01.03.1991 серія НОМЕР_1 у відповідності до пункту «д» частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з 04.04.2025 призначати, нарахувати та виплатити пенсію за вислугу років на підставі статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
В обґрунтування позову зазначено, що 08.05.2025 позивачка звернулась в ГУПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням ГУПФУ від 15.05.2025 №143250023030 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, з огляду на відсутність необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців.
При цьому, ГУПФУ в порушення вимог пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховує позивачці до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період навчання в училищах (Ризьке медичне училище №2 та Миколаївське медичне училище з 01.09.1987 до 01.03.1991 за спеціальністю фельдшер).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним і скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.05.2025 №143250023030 про відмову у призначені пенсії.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2025 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, Переліку установ, організація та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Радою Міністрів СРСР від 17.12.1959 №1397, Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, не передбачено, що навчання у медичних навчальних закладах підлягає зарахуванню до відповідного спеціального стажу. Тому, відмовляючи у зарахуванні періоду навчання в медичному училищі до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, ГУПФУ діяло з дотриманням чинного законодавства та обґрунтовано.
Поряд з цим, суд першої інстанції врахував, що згідно пункту 2-1 та 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно з положеннями пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017. Натомість, оспорюване рішення ГУПФУ не містить висновків про наявність/відсутність у позивачки станом на 11.10.2017 спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
З наведеного суд першої інстанції виснував, що під час розгляду заяви позивачки ГУПФУ не повно дослідило вимоги про призначення пенсії за вислугу років та не перевірило з дотриманням чинного законодавства дійсні підстави щодо призначення позивачці пенсії за вислугу років. Відтак, суд першої інстанції визначив, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивачки є висновок суду про покладення на ГУПФУ обов`язку стосовно повторного розгляду і вирішення поданої позивачкою заяви про призначення пенсії за вислугу років.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за умови наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, до 11.10.2017 – не менше 26 років 6 місяців (пункт 21 Прикінцевих положень Закону № 1058). Поряд з цим, страховий стаж позивачки становить 33 роки 11 місяців 21 день, а спеціальний стаж роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, станом на 11.10.2017 становить 26 років 04 місяці 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Таким чином, з огляду на відсутність необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, рішення ГУПФУ про відмову у призначенні позивачці пенсію за вислугу років прийнято у відповідності до чинного законодавства та обґрунтовано.
Також, апелянт зауважує на тому, що розгляд заяви позивачки проведений за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, яким прийнято оспорюване за цим позовом рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років. Відтак, дії зобов`язального характеру, як спосіб поновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом виключно до того органу, дії, бездіяльність чи рішення якого визнані протиправними та (або) скасовані, тобто в даному випадку – до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений апеляційним судом строк не надійшов.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 08.05.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою на призначення пенсії за вислугою років, як працівнику охорони здоров`я, у відповідності до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, прийнятим за принципом екстериторіальності, від 15.05.2025 за №143250023030 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років.
ГУПФУ зазначило, що відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, особи, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (01.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу poків, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу poків призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Так, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року – не менше 25 років та після цієї дати: з l січня 2016 року - не менше 25 poків 06 місяців; до 11.10.2017 року – не менше 26 років 06 місяців.
ГУПФУ визначило, що страховий стаж заявниці становить 33 роки 11 місяців 21 день. Спеціальний стаж заявниці станом на 11.10.2017 року становить 26 poків 04 місяців 14 днів.
Відтак, ГУПФУ визначилось з відсутністю правових підстав для призначення позивачці пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу – 26 років 6 місяців.
Не погоджуючись з рішенням ГУПФУ, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.
При цьому, позивачка зауважує на тому, що ГУПФУ неправомірно не зараховує до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, період навчання з 01.09.1987 по 01.03.1991 (3 роки 6 місяців 1 день) у медичних навчальних закладах.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пунктом 21 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до абзацу другого пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років за стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII набрав чинності 11.10.2017.
Згідно пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ викладено в іншій редакції, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року – не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року – не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року – не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року – не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року – не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року – не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року – не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року – не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року – не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року – не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати – не менше 30 років.
У подальшому, згідно Законом України від 24.12.2025 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ внесено наступні зміни:
«в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінити словами та цифрами «після досягнення 55 років і»;
доповнити абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту:
«До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим – одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:
50 років – які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;
50 років 6 місяців – які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;
51 рік – які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;
51 рік 6 місяців – які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;
52 роки – які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;
52 роки 6 місяців – які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;
53 роки – які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;
53 роки 6 місяців – які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;
54 роки – які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;
54 роки 6 місяців – які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;
55 років – які народилися з 1 січня 1971 року».
Отже, Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років – при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Однак, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України №213-VIII та №911-VIII.
Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, Конституційний Суд України зазначив, що положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Отже, стаття 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України №213-VIII та №911-VIII втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.
Відтак, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначення позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно застосовувати пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.
Поряд з цим, з 04.06.2019 при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років незалежно від віку необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років на посадах зазначених у переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як вже зазначено вище, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності з 11.10.2017, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено пунктом 21, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Також, Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.».
Таким чином, враховуючи пункту 21 та 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно з положеннями пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017.
При цьому, згідно пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції з 04 червня 2019 року (дати набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019) та станом на 11 жовтня 2017 року (дати набрання чинності Законом №2148-VІІІ) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Виходячи з обставин справи, спеціальний стаж позивачки станом на 11.10.2017 року становить 26 poків 04 місяців 14 днів та за цей період не оспорюється учасниками справи.
Натомість, як вірно встановив суд першої інстанції, ГУПФУ у своєму рішенні від 15.05.2025 №143250023030 жодним чином не вмотивовано підстави для відмови у призначенні позивачці пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відтак, суд першої інстанції правильно визначив, що оспорюване рішення ГУПФУ не відповідає критеріям обґрунтованості та правомірності, а встановлені обставини справи дають безумовні підстави для скасування цього рішення із покладенням на ГУПФУ обов`язку повторно розглянуту подану заяву позивачки та прийняти рішення у відповідності до законодавства з урахуванням висновків суду в цій адміністративній справі.
Поряд з цим, судом першої інстанції правильно визначено, що Переліком установ, організація та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Радою Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397, і Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, не передбачено, що навчання у медичних навчальних закладах підлягає зарахуванню до відповідного спеціального стажу.
Водночас, пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ встановлено періоди роботи, які зараховуються до загального стажу роботи, а не спеціального. Тому, ГУПФУ, відмовляючи у зарахуванні періодів навчання позивачки з 1987 року по 01.05.1991 у Ризькому медичному училищі №2 та у Миколаївському медичному училищі до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, діяло з дотриманням законодавства.
В контексті обставин цієї справи, судом першої інстанції також правильно враховано, що згідно з пунктом 4.2 Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до пункту 4.10 Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.
У спірному випадку, призначення, нарахування і виплата пенсії здійснюється органом за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання позивачки (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області).
Таким чином, оскільки висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко 

Судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський