Справа № 761/1863/26
Провадження № 2/761/7771/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді     Сіромашенко Н.В.,
при секретарі судового засідання   Голуб О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про захист прав споживачів,-
ВСТАНОВИВ:
13.01.2026 через підсистему «Електронний суд» позивачкою, інтереси якої представлені адвокатом, подано до Шевченківського районного суду м. Києва позов до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», в якому просила стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування у розмірі 211 325,06 грн. та судові витрати.
Позов обгрунтовує тим, що 21.07.2025 близько 17:30 год. по вул. Автозаводській, 87А в м. Києві, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та невідомого транспортного засобу, який зник з місця ДТП. 
Внаслідок вищевказаної ДТП транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження.
На момент ДТП між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту OSD.994283418.3083 від 30.07.2024, за яким застраховано транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 .
Позивач вказує, що на виконання вимог вказаного договору ОСОБА_1 було надано ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» заяву про настання випадку, що має ознаки страхового від 22.08.2025 та інші документи, необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на її користь, а також представнику страховика було надано пошкоджений транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , на огляд.
ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування. 
Не погоджуючись з відмовою у виплаті страхового відшкодування, позивачка звернулась до СОД ФОП ОСОБА_3 , який здійснив оцінку матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 . Згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, № 184/10-25 від 15.10.2025, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , склала 211 325,06 грн.
Отже, позивачка не погоджується із відмовою ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у виплаті страхового відшкодування по даному випадку, звернулась з даним позовом до суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2026 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 
Протокольною ухвалою суду від 19.03.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання представник позивачки не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутністю позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
30.07.2024 між Страховиком - ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", та страхувальником ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту OSD.994283418.3083 від 30.07.2024, за яким застраховано транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 .
21.07.2025 близько 17:30 год. по вул. Автозаводській, 87А в м. Києві, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та невідомого транспортного засобу, який зник з місця ДТП. 
22.08.2025 ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про настання випадку, що має ознаки страхового, а також представнику страховика було надано пошкоджений транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 на огляд.
Листом ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» від 18.09.2025 № 1550-31, надісланим на адресу ОСОБА_1 , відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що вказане ДТП не могло статися за вказаних обставин.
Не погоджуючись з відмовою страховика у виплаті страхового відшкодування, позивачка звернулась до суб"єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 .
Згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, № 184/10-25 від 15.10.2025 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , склала 211 325,06 грн.
ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» листом від 06.11.2025 № 1831-31, направленого на адресу представника позивачки Конюшко Д.Б. , відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що у попередньому листі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» обґрунтувала своє рішення стосовно відмови у виплаті страхового відшкодування.
Як вбачається з відповіді Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції від 26.11.2025 №2402су/41/11/5/02-2025, надісланої на адресу адвоката Дениса Конюшка, було встановлено, що на місці пригоди, а саме за адресою: м. Київ, вул. Автозаводська, 87-А, відсутні камери зовнішнього відеоспостереження міста Києва, які б могли зафіксувати вищевказану ДТП.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні положення законодавства в сфері договірних зобов`язань з приводу страхування.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР (чинний на момент укладання договору добровільного страхування), страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 6 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР (чинний на момент укладання договору добровільного страхування) визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Відповідно до ст. 25 ЗУ «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР (чинний на момент укладання договору добровільного страхування), здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, ризик виникнення якої застрахований, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування або відповідно до законодавства. (п. 59 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про страхування» 1909-IX (чинний на момент настання страхового випадку).
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний: ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.
Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифікату).
Відповідно до частини першої статті 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.
Судом було встановлено, що 21.08.2025 між сторонами було укладено добровільного страхування наземного транспорту OSD.994283418.3083 від 30.07.2024, за яким застраховано транспортний засіб «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 .
Предметом Договору є передача Страхувальником Страховику за плату ризиків, пов`язаних з об`єктом страхування.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (частина 1 статті 626 ЦК України).
Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із Звітом про оцінку вартості відновлювального ремонту, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, № 184/10-25 від 15.10.2025 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 склала 211 325,06 грн.
Однак, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на спростування зазначеного не було надано будь-яких доказів, лише листом повідомлено позивачку про відмову у виплатті страхового відшкодуванн, у зв`язку із поданням неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку, у зв`язку з чим відповідач не має правових підстав для виплати страхового відшкодування по даному випадку.
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що §1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України») .
Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування у сумі 211 325,06 грн. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано: договір про надання правової допомоги № 03/10/25-ЮП/IL від 03.10.2025 року та розрахунок вартості витрат на правову допомогу до договору про надання правової допомоги № 03/10/25-ЮП/IL від 03.10.2025 року, відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу становлять 20 000,00 грн.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн. відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати є співрозмірні зі складністю справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2113,26 грн
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 2113,26 грн.
Керуючись ст. ст. 77-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про захист прав споживачів задовольнити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (код ЄДРПОУ 20782312) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) страхове відшкодування у розмірі 211 325 (двісті одинадцять тисяч триста двадцять п`ять) грн 06 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 (двадцять) тисяч.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (код ЄДРПОУ 20782312) судовий збір у розмірі 2113 (дві тисячі сто тринадцять) грн 26 коп. у дохід держави (отримувач коштів -ГУК у м. Києві/Шевченк.р-н/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) -37993783; банк отримувача - Казначейство України (ел.адм.подат); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - UA628999980313151206000026011).
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       Н.В. Сіромашенко