ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2026 р. Справа№ 910/10779/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Євсікова О.О. 
Буравльова С.І. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025
у справі № 910/10779/25 (суддя Маринченко Я.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА"
до Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій
про стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УНІКА" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС України (відповідач) про стягнення 77 856,35 грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку суброгації, а також судового збору - 3 028,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.02.2022 з вини працівника відповідача сталася ДТП (що підтверджено постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 10.03.2022 у справі №671/347/22), у зв`язку з чим позивач, на виконання умов договору добровільного страхування, виплатив власнику пошкодженого автомобіля "SUZUKI VITARA" страхове відшкодування у розмірі 207 856,35 грн, набувши у такий спосіб право зворотної вимоги (суброгації) до відповідальної за збитки особи. Зважаючи на те, що ліміт відповідальності страховика винуватця (ПАТ НАСК "ОРАНТА") становить лише 130 000,00 грн і є недостатнім для повного покриття витрат, відповідач, як власник транспортного засобу "ATAMAN" та роботодавець винної особи, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та лімітом страхового відшкодування, яка складає 77 856,35 грн.
Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми ст.ст. 11, 22, 512, 514, 993, 1166, 1172, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Короткий зміст заперечень Відповідача

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 ГПК України.

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча факт скоєння ДТП з вини водія автобуса "ATAMAN" (який встановлений постановою суду в адміністративній справі) та факт виплати позивачем страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля "SUZUKI" є належним чином підтвердженими, позивач не надав жодних допустимих доказів на підтвердження того, що винний у ДТП водій перебував у трудових відносинах із відповідачем, як і не довів факту перебування транспортного засобу "ATAMAN" у володінні чи власності відповідача, що унеможливлює покладення на останнього обов`язку з відшкодування шкоди як на роботодавця або володільця джерела підвищеної небезпеки, при цьому відповідач своїм правом на подання відзиву чи заперечень не скористався.
Матеріально - правове обґрунтування рішення суду ґрунтується на приписах ст. 108 Закону України "Про страхування", ст.ст. 993, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УНІКА" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі № 910/10779/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням на відповідача судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевий господарський суд порушив принцип змагальності сторін та перебрав на себе функції відповідача, оскільки останній не подав відзиву і не спростував жодного твердження позивача, проте суд самостійно, без наявності відповідних доказів та заперечень, поставив доводи позивача під сумнів.
Апелянт посилається на те, що суд допустив суттєві порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, оскільки взагалі не взяв до уваги надані позивачем докази та не навів у рішенні жодних мотивів їх відхилення, а саме:
- суд першої інстанції безпідставно проігнорував Схему місця ДТП, яка є офіційним документом, складеним працівниками поліції на підставі даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, і в якій прямо зазначено, що власником автобуса "ATAMAN" є відповідач; 
- суд не врахував загальновідомий факт, що згідно з ДСТУ 4278:2019 державний номерний знак автобуса винуватця ДТП (НОМЕР_2) є спеціальним номерним знаком (типу 13, з літерою "Е"), який підтверджує належність транспортного засобу виключно Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту ДСНС;
- суд дійшов помилкового висновку про недоведеність перебування водія у трудових/службових відносинах із відповідачем, оскільки автобус є державною спецтехнікою із суворо обмеженим доступом, передача якої в оренду неможлива, а відсутність факту незаконного заволодіння (викрадення) беззаперечно підтверджує, що водій керував транспортним засобом на законних підставах.
Свою апеляційну скаргу позивач обґрунтовує приписами статті 41 Конституції України, статті 24 Кодексу цивільного захисту України, статті 9-1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", а також статей 2, 3, 7, 13, 86, 236, 238, 254, 256-258 Господарського процесуального кодексу України.

Правова позиція відповідача щодо апеляційної скарги

У своєму відзиві на апеляційну скаргу від 29.12.2025 відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що позивач звернувся з позовом (28.08.2025) після спливу загального трирічного строку позовної давності з моменту ДТП (26.02.2022), що, на його думку, є безумовною підставою для відмови у позові. Також відповідач зазначає, що доводи апелянта не містять належних правових підстав для скасування рішення і спрямовані виключно на переоцінку доказів, що не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.
Свої заперечення відповідач обґрунтовує приписами статей 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України та статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Буравльов С.І., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10779/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/10779/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 16.01.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.01.2026 (включно). 

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції 

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів визнав встановленими такі обставини.
Між ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" №032005/4605/0000304 від 10.12.2021, яким застраховано транспортний засіб "SUZUKI" д.н.з. НОМЕР_1 .
Постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 10.03.2022 у справі №671/347/22 встановлено, що 26.02.2022 о 06 год. 50 хв. на а/д М-30 199+860 м ОСОБА_2 , керуючи автобусом "ATAMAN D09216", номерний знак НОМЕР_2 , в порушення п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення із автомобілем "SUZUKI VITARA", номерний знак НОМЕР_1 , який був припаркований на узбіччі дороги під керуванням ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 10.03.2022 у справі №671/347/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Позивачем до матеріалів справи надано, зокрема, ремонтну калькуляцію №00502711 від 16.05.2022 та звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №33216 від 16.05.2022, відповідно до якого вартість відновлювального ремонтну транспортного засобу "SUZUKI VITARA", номерний знак НОМЕР_1 становить 416656,23 грн, а вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження вказаного транспортного засобу становить 411320 грн.
Також в матеріалах справи наявні фото-копії схеми місця ДТП та пошкодженого транспортного засобу "SUZUKI VITARA", номерний знак НОМЕР_1 , а також протокол огляду транспортного засобу від 13.05.2022.
Позивачем було складено страхові акти №00502711 від 16.03.2022, згідно якого сума страхового відшкодування становить 129 300 грн та №00502711 (доплата) від 31.05.2022, згідно якого сума страхового відшкодування становить 78 556,35 грн.
Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь власника транспортного засобу "SUZUKI" д.н.з. НОМЕР_1 на загальну суму 207 856,35? грн без ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями №015644 від 18.03.2022 на суму 129300 грн та №026354 від 31.05.2022 на суму 78556,35 грн із відповідними призначеннями платежів.

Джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції 

Відповідно до ст. 108 Закону України "Про страхування" страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Пунктом 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правова позиція суду апеляційної інстанції

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне

Щодо доводів апелянта про належність транспортного засобу відповідачу

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту перебування автобуса "ATAMAN" (д.н.з. НОМЕР_2) у володінні відповідача. Колегія суддів вважає такий висновок помилковим, зробленим без належної оцінки наявних у справі доказів, що передбачено ст. 86 ГПК України.
Суд послався на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перебування транспортного засобу "ATAMAN D09216" (д.н.з. НОМЕР_2 ) у володінні Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Разом з тим, суд не надав жодної правової оцінки наданій позивачем Схемі місця ДТП, яка є частиною Протоколу про адміністративне правопорушення №239536 (а.с. 36 на звороті). В розділі "Назви об`єктів, зображених на схемі" (правий нижній кут Схеми місця ДТП) під номером 1 вказано - "автобус ДСНС ATAMAN DO9216 д.н. НОМЕР_2 ". На звороті Схеми місця ДТП, у третьому рядку другої колонки таблиці, чітко вказано власника транспортного засобу ATAMAN DO9216 (д.н. НОМЕР_2) - Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС України (м. Київ, вул. Бережанська, 7).
Оскаржуване рішення не містить жодних обґрунтувань суду першої інстанції щодо того, чому цей доказ не був ним врахований та не наведено підстав його відхилення. 
Разом з цим, форма Схеми місця ДТП затверджена Додатком 8 до Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 "Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 1 розділу І Інструкції, вона визначає процедуру оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Згідно з п. 3 розділу І Інструкції, схема місця дорожньо-транспортної пригоди - це графічне зображення місця події з фіксацією всіх об`єктів та обставин, що оформлюється з дотриманням вимог цієї Інструкції на місці пригоди і підписується її учасниками.
Згідно з п. 1 розділу IX Інструкції, у разі порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, на місці ДТП складається протокол, до якого додається схема місця ДТП (додаток 8), яку підписують учасники ДТП та поліцейський. Згідно з п. 4 розділу IX Інструкції, на зворотному боці схеми місця ДТП зазначаються, зокрема: марка (модель) пошкодженого транспортного засобу; номерний знак; власник (співвласник) транспортного засобу.
Зазначеним доводам позивача та наданим на їх підтвердження доказам суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки. Водночас суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Правила щодо оцінки доказів закріплено у статті 86 ГПК України, згідно з частиною першою якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У цьому контексті колегія вважає слушними посилання позивача на те, що співробітник Національної поліції є уповноваженою особою МВС та має законні підстави для встановлення власника транспортного засобу шляхом доступу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (ЄДРТЗ), держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України (відповідно до Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого Наказом МВС України від 06.11.2020 № 779).
Таким чином, Схема місця ДТП є офіційним документом, передбаченим чинним законодавством України, який обов`язково складається співробітником Національної поліції при оформленні ДТП та підписується учасниками такої пригоди. 
Отже, надана позивачем Схема ДТП є належним та допустимим доказом, яким доведено факт перебування транспортного засобу "ATAMAN D09216" (д.н.з. НОМЕР_2 ) у володінні Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 
У цьому контексті слід також враховувати, що державний номерний знак НОМЕР_2 є спеціальним номерним знаком, який вказує на приналежність транспортного засобу виключно Оперативно-рятувальній службі. Так, у п. 2.1 ДСТУ 4278:2019 "Знаки номерні транспортних засобів" наведено таблицю знаків за призначеністю. Знаки типу 13 - це знаки Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту. На сторінці 22 ДСТУ 4278:2019 надане графічне зображення прикладу державного номера типу 13 (рисунок А.13), де літеросполука означає адміністративно-територіальну належність, цифри - порядковий номер, а літера "Е" з емблемою позначає приналежність до Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту. 
Оперативно-рятувальна служба цивільного захисту (ОРС ЦЗ) діє на підставі статті 24 Кодексу цивільного захисту України та Положення про ОРС ЦЗ, затвердженого Наказом МВС України від 03.07.2014 № 631 "Про затвердження Положення про Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій" (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23.07.2014 за № 853/25630). Саме цим документом регламентується діяльність підрозділів ОРС ЦЗ, порядок використання їхньої техніки та майна та є підрозділом ДСНС.
Отже, позивач, на підтвердження своїх позовних вимог надав до суду належний та допустимий доказ - Схему місця ДТП (додаток до протоколу про адміністративне правопорушення). Цей документ складено уповноваженою посадовою особою Національної поліції в порядку, затвердженому Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395. У схемі чітко зафіксовано власника транспортного засобу -Управління забезпечення ОРС ЦЗ ДСНС України.
Колегія суддів погоджується з доводом апелянта щодо статусу номерних знаків. Відповідно до ДСТУ 4278:2019, номерні знаки типу 13 (з літерою "Е" та відповідною емблемою) є номерними знаками транспортних засобів Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Стандарт "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають сторони.
З огляду на викладене колегія суддів констатує, що надані позивачем докази (Схема місця ДТП та інформація про специфікацію номерного знака) в сукупності є достатніми для висновку про те, що володільцем автобуса є відповідач. Натомість відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався і жодних доказів на спростування цих обставин суду не надав. За таких умов суд першої інстанції, проігнорувавши надані позивачем докази без наведення мотивів їх відхилення, всупереч вимогам ч. 4 ст. 238 ГПК України, фактично перебрав на себе тягар доказування замість відповідача, чим грубо порушив принцип змагальності, який передбачений ст. 13 ГПК України.

Щодо правового зв`язку між водієм-винуватцем та відповідачем 

Відповідно до оскарженого рішення, основним мотивом відмови у позові зазначена відсутність доказів перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах із відповідачем. Апеляційний суд визнає цей висновок таким, що суперечить нормам матеріального права правовим та позиціям Верховного Суду.
Суд не врахував презумпції правомірності керування автомобілем.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (щодо застосування ст.ст. 1172, 1187 ЦК України) сформулювала такий правовий висновок: "…Згідно з підпунктами "г" і "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Таким чином, норми спеціального Закону № 1961-IV надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом випадках.
Однак згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13).
Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, до спірних правовідносин не застосовується.
Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення…."
Враховуючи обставини справи що розглядається, а також зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду колегія вважає, що особа, яка керує транспортним засобом, що належить юридичній особі, за відсутності доказів неправомірного заволодіння цим транспортним засобом, вважається такою, що керує ним на відповідній правовій підставі (зокрема, перебуває у трудових/службових відносинах). Тягар доведення факту самовільного використання транспортного засобу або його вибуття з володіння поза волею власника покладається саме на власника (відповідача).
За загальним правилом, встановленим частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду у деліктних (позадоговірних) правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
В цьому контексті суд першої інстанції також не звернув увагу на статус державного майна Доводи апелянта про те, що автобус є спеціальною технікою ДСНС (ст. 9-1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності"), використання якої сторонніми особами без належного наказу/розпорядження є неможливим, є обґрунтованими. Відповідач не надав доказів внесення відомостей до Єдиного реєстру державних розслідувань щодо викрадення автобуса або проведення службових розслідувань щодо самовільного виїзду техніки.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час оформлення ДТП уповноваженою посадовою особою Національної поліції (відповідно до вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі) було перевірено правові підстави та повноваження ОСОБА_2 щодо керування автобусом, яким володіє Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС.
Матеріали справи не містять доказів незаконного заволодіння транспортним засобом "ATAMAN D09216" (д.н.з. НОМЕР_2 ), що належить відповідачу. Більше того, вказаний транспортний засіб є спеціальною відомчою технікою ДСНС, доступ до якої має суворо обмежене коло осіб. Об`єктивно, стороння особа не могла б на законних підставах отримати доступ до такої техніки, безперешкодно виїхати з місця її дислокації та здійснювати керування.
З огляду на викладене, застосовуючи процесуальний стандарт "вірогідності доказів" (стаття 79 ГПК України), колегія суддів констатує наявність обґрунтованих підстав вважати, що ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП перебував із відповідачем у трудових або службових відносинах.
В цьому контексті колегія враховує, що особливості користування державним майном визначені статтею 9-1 Закону України
"Про управління об`єктами державної власності". Згідно вказаної статті, право особистого безоплатного володіння і користування державним майном (узуфрукт державного майна) є речовим правом на державне майно для узуфруктаріїв - органів державної влади, державних органів, державних організацій (установ, закладів), державних некомерційних товариств та інших юридичних осіб, які не мають на меті одержання прибутку та єдиним учасником (засновником) яких є держава.
Частиною 4 цієї статті (серед іншого) встановлено, що узуфруктарій зобов`язаний використовувати державне майно згідно з цільовим призначенням, визначеним уповноваженим органом управління. 
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції висновує, що за відсутності доказів протилежного з боку відповідача, водій ОСОБА_2 на момент ДТП презюмується таким, що використовував автомобіль на законних підставах в інтересах відповідача. Відповідно, обов`язок з відшкодування шкоди покладається на Управління забезпечення ОРС ЦЗ ДСНС України як на роботодавця та володільця джерела підвищеної небезпеки.

Щодо розподілу обов`язку доказування та недопустимості покладення на позивача надмірного тягаря доказування

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що саме позивач не надав доказів перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах із відповідачем, і цей факт визнано судом недоведеним.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції наслідком неправильного застосування норм матеріального права (ст. 1172, 1187 ЦК України) та грубого порушення норм процесуального права (ст. 13, 74, 79 ГПК України) щодо розподілу обов`язку доказування, з огляду на наступне.
Покладаючи на позивача обов`язок надати докази наявності трудових відносин між відповідачем та водієм, суд першої інстанції не врахував, що документи кадрового обліку, накази про призначення на посаду, шляхові листи, розпорядження про закріплення транспортного засобу за конкретним водієм є внутрішньою документацією відповідача. Позивач (страхова компанія) об`єктивно позбавлений можливості самостійно отримати ці документи з відкритих джерел без сприяння самого відповідача.
Як вже зазначалось у постанові, у практиці Верховного Суду неодноразово наголошувалося на застосуванні стандарту доказування "вірогідності доказів" (ст. 79 ГПК України). Цей стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають сторони.
Суд першої інстанції проігнорував, що вимагати від позивача надання документів, які знаходяться під виключним контролем відповідача, означає покласти на позивача надмірний тягар доказування , що є порушенням принципів розумності та справедливості.

Щодо застосування практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ)

Підхід місцевого господарського суду порушує принцип рівності сторін, який є невід`ємним елементом права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands, заява № 14448/88) наголосив, що кожній стороні повинна бути надана розумна можливість представити свою справу в умовах, які не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з опонентом.
Більше того, у справах, де докази знаходяться під виключним контролем органів державної влади (до яких належить відповідач як структура ДСНС), ЄСПЛ застосовує правило переходу тягаря доказування на державу (наприклад, рішення у справі "Фадеєва проти Росії" (Fadeyeva v. Russia, заява № 55723/00)). Якщо позивач наводить обґрунтовані твердження, які підтверджуються первинними даними (схема ДТП фіксує автобус ДСНС), тягар спростування цих тверджень безальтернативно переходить на відповідача, оскільки лише він володіє вичерпною інформацією про те, хто саме і на яких підставах керував його відомчою спецтехнікою.

Щодо процесуальної поведінки відповідача та порушення судом принципу змагальності

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду спору в суді першої інстанції відповідач обрав абсолютно пасивну процесуальну позицію: не подав відзиву на позовну заяву, не заявив жодних заперечень та не надав доказів на спростування доводів позивача (зокрема, щодо відсутності трудових відносин із водієм ОСОБА_2 або протиправного вибуття транспортного засобу "ATAMAN D09216" з володіння ДСНС).
Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 74 та ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Натомість місцевий господарський суд не звернув належної уваги на вказані обставини та пасивну поведінку відповідача. Відхиливши позов з мотивів недоведеності позивачем тих фактів, обов`язок доказування яких (спростування презумпції) покладався саме на відповідача.
Колегія суддів додатково констатує, що і у відзиві на апеляційну скаргу відповідач не навів заперечень по суті фактів, на які посилається позивач, та не подав жодних доказів на спростування доводів апелянта.

Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності

Колегія суддів зазначає, що і у відзиві на апеляційну скаргу відповідач не навів жодних доводів чи доказів по суті спору (щодо правових підстав керування автобусом). Його захист звівся виключно до вимоги відмовити у позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Так відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у позові з підстав спливу загальної трирічної позовної давності, вказуючи, що ДТП сталася 26.02.2022, а позов подано 28.08.2025. 
Оцінюючи цей довід, суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідач не врахував імперативних приписів матеріального права щодо порядку застосування позовної давності.
Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (тобто під час розгляду справи в суді першої інстанції). 
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не подавав заяву про застосування позовної давності.
Як підтверджується матеріалами справи (а.с. 52), ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 29.08.2025 відповідач отримав 01.09.2025. Відтак, судом першої інстанції було повною мірою забезпечено процесуальні права відповідача та дотримано принцип рівності сторін, оскільки відповідачу було надано достатній та розумний строк (15 днів з дня вручення ухвали) для реалізації свого права на подання відзиву та відповідних доказів та заяви про застосування позовної давності.
Оскільки відповідач своїми процесуальними правами у місцевому господарському суді не скористався і жодної заяви (клопотання) про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення не подавав, його заява на стадії апеляційного перегляду не створює правових наслідків.
За сталою правовою позицією Верховного Суду, заява про застосування позовної давності, зроблена вперше на стадії апеляційного провадження (зокрема у відзиві на апеляційну скаргу), не може бути підставою для відмови у позові, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості приймати та розглядати такі заяви. Відтак, відсутність відповідної заяви відповідача в суді першої інстанції є самостійною, безумовною та достатньою підставою для відхилення його доводів щодо пропуску позивачем строків звернення до суду (незалежно від факту їх можливого продовження на час дії воєнного стану).

Щодо розміру відшкодування (ст. 1194 ЦК України)

Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, внаслідок ДТП автомобілю "SUZUKI VITARA" (д.н.з. НОМЕР_1 ) було завдано значних механічних пошкоджень. Згідно з наданими позивачем Звітом про визначення вартості матеріального збитку №33216 від 16.05.2022 та ремонтною калькуляцією №00502711, вартість матеріального збитку склала 411 320,00 грн.
На виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" №032005/4605/0000304 позивачем було складено страхові акти №00502711 від 16.03.2022 та №00502711 (доплата) від 31.05.2022, на підставі яких ПрАТ "СК "УНІКА" виплатило власнику пошкодженого транспортного засобу страхове відшкодування в загальному розмірі 207 856,35 грн. Факт здійснення цих виплат належним чином підтверджується наявними у справі платіжними інструкціями: №015644 від 18.03.2022 на суму 129 300,00 грн та №026354 від 31.05.2022 на суму 78 556,35 грн. Відтак, до позивача (страховика) перейшло право зворотної вимоги саме у розмірі фактично понесених витрат (207 856,35 грн). 
Разом з тим, на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця транспортного засобу "ATAMAN D09216" (д.н.з. НОМЕР_2 ), була застрахована у ПАТ НАСК "ОРАНТА" згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 001569269. За умовами вказаного поліса, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн (франшиза - 0,00 грн).
Оскільки ліміту відповідальності за полісом ОСЦПВ виявилося об`єктивно недостатньо для повного покриття завданих збитків (207 856,35 грн > 130 000,00 грн), обов`язок з відшкодування різниці в силу імперативних приписів статті 1194 ЦК України покладається безпосередньо на особу, яка завдала шкоди - тобто на відповідача.
Різниця між фактичним розміром шкоди та лімітом страхового відшкодування становить 77 856,35 грн (207 856,35 грн суброгаційної вимоги - 130 000,00 грн ліміту за полісом).
Перевіривши наведений позивачем розрахунок, колегія суддів констатує, що він є арифметично правильним та обґрунтованим первинними документами. Відповідач, зі свого боку, наданий розрахунок не спростував, жодного контррозрахунку не надав, розмір збитків не оспорив та клопотань про призначення судової автотоварознавчої експертизи не заявляв. З огляду на викладене, заявлена до стягнення сума майнової шкоди у розмірі 77 856,35 грн є доведеною та підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги знайшли своє повне підтвердження під час апеляційного перегляду. Місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини справи, необґрунтовано відхилив належні докази позивача (порушення ст.ст. 79, 86, 236 ГПК України) та неправильно застосував норми матеріального права (ст.ст. 1172, 1187 ЦК України), поклавши тягар доведення відсутності трудових відносин на позивача всупереч сталій практиці Верховного Суду.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення місцевого господарського суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА" підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/10779/25 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про повне задоволення позовних вимог.

Судові витрати

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати (судовий збір покладаються на відповідача у повному обсязі, оскільки спір виник 

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявив до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 18 000,00 грн, що складаються з: 
8 000,00 грн - за розгляд справи в суді першої інстанції; 
10 000,00 грн - за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до положень статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. 

Щодо витрат понесених в суді першої інстанції 

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
На підтвердження цих витрат позивач надав копії наступних доказів: 
- Договору доручення №1 ВНМ на правові (юридичні-консультативні) послуги від 01.11.2023;
- Додаткової угоди №1 від 01.11.2023;
- Договору №2/23ю від 02.11.2023;
- Додатку №1 до Договору №2/23ю від 02.11.2023;
- Акта (звіту) прийому-передачі наданих послуг №1/32273 від 28.08.2025. 
Дослідивши подані позивачем докази, а також заперечення відповідача, колегія зазначає наступне. 
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що обсяг фактично наданої позивачу правничої допомоги вичерпується підготовкою та поданням позовної заяви. Жодних інших процесуальних дій, зокрема збору доказів, підготовки та направлення адвокатських запитів тощо, представником позивача не вчинялося.
Надаючи оцінку заявленому до стягнення розміру витрат на предмет його співмірності, колегія суддів виходить із такого:
- за своєю категорією даний спір (стягнення майнової шкоди в порядку суброгації) є типовим, стосується малозначної справи, має сталу судову практику та не належить до справ підвищеної юридичної складності, що потребували б від адвоката значного обсягу аналітичної роботи чи опрацювання великого масиву специфічного законодавства;
- доказова база у справі складається з незначної кількості письмових документів, дослідження та правовий аналіз яких не вимагав від фахівця в галузі права непропорційно великих витрат часу;
- судовий розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), що об`єктивно виключало необхідність витрачання часу адвоката на підготовку до судових засідань, час на дорогу до суду та безпосередню участь у них;
- колегія суддів також зважає на особливий статус відповідача (Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС України), його роль, завдання та функціональне навантаження в умовах правового режиму воєнного стану, керуючись при цьому загальними засадами судочинства - принципами розумності, пропорційності та справедливості.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що пред`явлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є завищеним, неспівмірним із фактичним обсягом наданих послуг та непропорційним складності спору.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є завищеним та непропорційним складності спору. Враховуючи критерії співмірності, реальності та розумності, колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн. У задоволенні решти вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Щодо витрат понесених в суді апеляційної інстанції 

В апеляційній скарзі позивач просить стягнути 10 000,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, на підтвердження чого долучив копію Акта (звіту) прийому-передачі наданих послуг від 24.11.2025. 
Розглянувши зазначену заяву, колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення з огляду на таке.
Згідно матеріалів справи, дослідивши наданий Акт від 24.11.2025, суд апеляційної інстанції встановив, що обсяг фактично наданої правової допомоги на стадії апеляційного провадження обмежився виключно підготовкою та поданням тексту апеляційної скарги. Жодних інших додаткових процесуальних дій (зокрема, подання клопотань, додаткових пояснень, заяв, участь у судових засіданнях тощо) представник позивача в суді апеляційної інстанції не вчиняв.
Колегія суддів також враховує, що цей спір уже був предметом розгляду в суді першої інстанції. Фактичні обставини справи, доказова база та нормативно-правове регулювання вже відомі представнику позивача, а його правова позиція була сформована під час розгляду справи Господарським судом міста Києва. Зважаючи на те, що суть спору та аргументи сторін не змінювались, підготовка апеляційної скарги не вимагала вчинення додаткових зусиль адвоката.
За таких обставин, заявлена сума у розмірі 10 000,00 грн за складання одного процесуального документа у малозначній справі є надмірною, неспівмірною з обсягом виконаної адвокатом роботи та критерієм розумності витрат.
Виходячи з принципів пропорційності, справедливості та балансу інтересів сторін, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції до 1 000,00 грн. Така сума є об`єктивно сумісною з фактично вчиненими адвокатом діями в суді апеляційної інстанції (складання апеляційної скарги). У задоволенні решти вимог у цій частині належить відмовити.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, обґрунтованою сумою витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції є 1 500,00 грн, з яких: 500,00 грн - за підготовку позовної заяви та 1 000,00 грн - за підготовку апеляційної скарги. У задоволенні решти вимог (16 500,00 грн) про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу належить відмовити. 
Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/10779/25 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС (04082, Україна, м. Київ, вул. Бережанська, 7 ЄДРПОУ 33945469) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги, 6-в, ЄДРПОУ 20033533) майнову шкоду в порядку суброгації у розмірі 77 856,35 грн (сімдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 35 копійок) та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок). 
3. Заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, - задовольнити частково.
Стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС (04082, Україна, м. Київ, вул. Бережанська, 7 ЄДРПОУ 33945469) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги, 6-в; ЄДРПОУ: 20033533) витрати на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції у розмірі 500,00 грн (п`ятсот гривень 00 копійок).
В іншій частині вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції - відмовити.
4. Заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, - задовольнити частково.
Стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС (04082, Україна, м. Київ, вул. Бережанська, 7 ЄДРПОУ 33945469) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги, 6-в; ЄДРПОУ: 20033533 витрати на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок).
В іншій частині вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції - відмовити.
5. Стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС (04082, Україна, м. Київ, вул. Бережанська, 7 ЄДРПОУ 33945469) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги, 6-в; ЄДРПОУ: 20033533) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні 00 копійок).
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 
Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді О.О. Євсіков

С.І. Буравльов